# 1984

Джордж Орвелл

«1984» (відомий також під назвою «Тисяча дев'ятсот вісімдесят четвертий») — антиутопія англійського письменника Джорджа Орвелла.

Перші півстоліття після виходу в світ цей роман сприймався як ядуча сатира на комуністичні режими. Але зараз пророчі деталі сконструйованого Орвеллом світу стають реаліями сучасного декомунізованого глобалізованого світу.

Транснаціональні корпорації, пропагандистські медіа і соціальні мережі ніби взяли на озброєння фантастичні знахідки Джорджа Орвелла: «Великий брат стежить за тобою», «Свобода — це рабство», «Мир — це війна».

Роман розповідає історію Вінстона Сміта і його деградації під впливом тоталітарної держави, в якій він живе. Є найвідомішою і найцитованішою антиутопією у літературі і стоїть в одному ряду з «Ми» Євгена Зам’ятина, «Прекрасним новим світом» Олдоса Гакслі і «451° за Фаренгейтом» Рея Бредбері.

У 2009 р. впливова британська газета «Таймс» оголосила роман «1984» найважливішою книгою, надрукованою за останні 60 років.

Були часи, коли роман «1984» сприймався настільки революційним і здавався настільки політично небезпечним, що був заборонений деякими бібліотеками Сполучених Штатів, не кажучи вже про тоталітарні режими.

## Частина перша

### Розділ 1

Був ясний холодний квітневий день, годинник показував рівно тринадцять нуль-нуль. Вінстон Сміт, занурившись у комір свого пальто так, що підборіддя майже торкалося грудей, поспішав якнайшвидше врятуватися від мерзенного колючого вітру, тому хутко прослизнув скрізь скляні двері багатоповерхового житлового будинку «Перемога», але, як виявилось, недостатньо швидко, бо вихор зернистого пилу все ж увірвався до приміщення разом із ним.

У під'їзді смерділо вареною капустою і старими килимками. На стіні висів кольоровий плакат, явно завеликий для такого приміщення. З плакату на нього пильно дивилося величезне, завширшки з метр, обличчя чоловіка років сорока п'яти, з густими чорними вусами, жорстке, але у цій суворості була якась своя краса. Вінстон одразу попрямував до сходів. Викликати ліфт було марно. Навіть у кращі часи він рідко працював, а зараз електрику почали взагалі відключати у денний час. Це було частиною кампанії по економії для підготовки до Тижня ненависті. До квартири треба було подолати цілих сім прольотів. Вінстону було тридцять дев'ять років і його варикозна виразка над правою щиколоткою знову нагадала про себе, тому він йшов повільно, кілька разів зупиняючись, щоб трохи перепочити. На кожному поверсі навпроти шахти ліфта зі стіни на нього витріщалося те саме величезне обличчя з плакату. Це була одна з тих ілюстрацій, де, здається, що з якого боку не глянь, очі завжди стежать за тобою. Великими літерами на плакаті було написано: «СТАРШИЙ БРАТ СПОСТЕРІГАЄ ЗА ТОБОЮ».

У квартирі розмірений оксамитовий голос зачитував зведення з якимись цифрами, які мали відношення до виробництва чавуну. Голос лунав з продовгуватої металевої пластини, схожої на затемнене дзеркало, яка була вбудована у стіну з правого боку від входу. Вінстон покрутив перемикач, і голос став тихіше, хоча слова все ще було чутно досить розбірливо. Цей апарат (він називався телеекран) можна було зробити темніше або тихіше, але повністю вимикати було заборонено. Вінстон підійшов до вікна: це був невисокий худорлявий чоловік, чия квола статура ще більше підкреслювалася синім мішкуватим комбінезоном, який був обов'язковою уніформою всіх партійців. Волосся у нього було зовсім світле, а шкіра на його рум'яному від природи обличчі лущилася через жорстке мило, тупі леза у бритві і нещодавню сувору зиму.

Навіть через закрите вікно він відчував холод, яким був оповитий світ зовні. На вулиці невеликі пориви вітру підіймали вихори пилу та рваний папір, і хоча світило сонце, а небо було яскраво-блакитним, здавалося, все було позбавлене кольору, крім розвішаних усюди плакатів. Портрет з чорними вусами зверхньо спостерігав з усіх боків. Один з плакатів висів прямо навпроти його будинку. «СТАРШИЙ БРАТ СПОСТЕРІГАЄ ЗА ТОБОЮ», — говорив напис на ньому, а темні очі дивилися прямісінько в очі Вінстона. Внизу біля тротуару висів інший плакат, щоправда, один з його куточків відклеївся, і він тріпотів на вітру, то ховаючи, то показуючи єдине слово «АНГСОЦ». Десь далеко між дахами пролетів гвинтокрил, на мить він завис у повітрі, немов трупна муха, а потім знову полетів геть. Це був поліцейський патруль, який заглядав людям у вікна. Однак патрулі не мали значення. Поліція Думок — от кого насправді треба було боятися.

За спиною Вінстона голос з телеекрану все ще базікав щось про чавун і перевиконання дев'ятого трирічного плану. Телеекран працював одночасно і на прийом, і на передачу сигналу. Він вловлював кожне слово, яке було вимовлене голосніше, ніж пошепки, більш того, поки Вінстон залишався у полі зору металевої пластини, його можна було не тільки чути, але й бачити. Звичайно, не було ніякого способу дізнатися, чи спостерігають за тобою у даний момент. Як часто і за яким принципом Поліція Думок підключається до якогось конкретного телеекрану, можна було лише здогадуватися. Можливо, вони взагалі цілодобово стежать за всіма. Але у будь-якому випадку точно можна було сказати одне — вони могли підключитися до вашої лінії коли завгодно. Доводилося жити з постійним усвідомленням того — і це вже було не просто звичним відчуття, а скоріше інстинктом — що кожен твій звук чують, а кожен рух уважно відстежують (якщо тільки ти не знаходишся у повній темряві).

Вінстон намагався завжди стояти до телеекрану спиною. Так було безпечніше, хоча він чудово розумів, що навіть спина може його видати. За кілометр від його будинку знаходилося Міністерство Правди, де він, власне, і працював. Це була величезна біла будівля, яка височіла над похмурим міським пейзажем. «І це, — подумав він з огидою, — це Лондон, головне місто Злітної смуги № 1, яка є третьою за кількістю населення провінцією Океанії». Він спробував згадати свої дитячі роки, адже ці спогади мали підказати йому, чи завжди Лондон був таким. Чи завжди тут були ці обшарпані будинки дев'ятнадцятого століття, стіни яких були підперті дерев'яними балками, вікна заклеєні листами картону, дахи залатані іржавим гофрованим залізом, а паркани поламані, криві та хилилися, здавалося, у всі боки одразу? А ці розбомблені пустирі, де у повітрі кружляв білий пил, а купи щебеню та битої цегли, які вже поросли бур'яном; пустирі, де утворилися цілі колонії убогих дерев'яних трущоб? Але він не міг нічого згадати, хоч би як сильно не намагався: від його дитинства не залишилося нічого, крім кількох коротких фрагментів, які яскраво спалахували у його голові, але не мали ні фону, ні контексту, тому здебільшого він абсолютно не розумів, що вони означали.

Будівля Міністерства Правди, або Мініправда на новомові (новомова була офіційною мовою Океанії) разюче відрізнялася від інших лондонських споруд. Це була величезна пірамідальна будівля з полірованого білого бетону, яка підіймалася, тераса за терасою, на триста метрів вгору. З того місця, де стояв Вінстон, можна було прочитати викарбувані на фасаді три основних гасла Партії:

ВІЙНА — ЦЕ МИР

СВОБОДА — ЦЕ РАБСТВО

НЕЗНАННЯ — ЦЕ СИЛА

Говорили, що у Міністерстві правди три тисячі кімнат над землею і стільки ж під землею. У різних районах Лондона розмістилися ще три будівлі аналогічного типу та розміру. Вони настільки виділялися з міського пейзажу, що з даху житлового будинку «Перемога» можна було побачити відразу їх усі. Це були будівлі чотирьох міністерств, які і складали весь керівний апарат Океанії. Міністерство правди займалося новинами, розвагами, освітою та образотворчим мистецтвом. Міністерство миру займалося війною. Міністерство любові підтримувало закон і порядок. А Міністерство достатку відповідало за економіку. Їх назви на новомові звучали так: Мініправда, Мінімир, Мінілюб і Мінідост.

Міністерство любові особливо лякало своїм виглядом. У його будівлі не було жодного вікна. Вінстон ніколи не був у Міністерстві любові, навіть не підходив до нього ближче, ніж на півкілометра. Це було місце, куди можна було увійти тільки у службових справах, і то лише через лабіринт загороджень з колючого дроту, сталевих дверей і прихованих кулеметних гнізд. На вулицях, які вели до його зовнішньої огороди, чергували здоровані-охоронці у чорній формі, озброєні складними кийками.

Вінстон різко повернувся. Він миттєво надав своєму обличчю вираз тихого оптимізму, адже саме такий вираз обличчя доцільно було робити, дивлячись на телеекран. Він спокійно пройшов до крихітної кухні. Пішовши з Міністерства у цей час, він пожертвував своїм обідом у їдальні, при цьому він чудово знав, що на кухні у нього не було нічого, крім шматка темного хліба, який потрібно було приберегти для сніданку. Він взяв з полиці пляшку з безбарвною рідиною, на якій була наклеєна біла етикетка з написом «Джин Перемога». Ніздрі залоскотав різкий синтетичний запах. Вінстон налив майже повну чашку, зібрався з духом і проковтнув напій, немов ліки.

Миттєво його обличчя почервоніло, а з очей потекли сльози. Рідина була наче та азотна кислота, і вже після першого ковтка виникало відчуття, що тебе б'ють по голові гумовим кийком. Але печіння майже відразу зникало, і світ виглядав вже не так паскудно. Він вийняв з кишені зім'яту пачку з написом «Сигарети Перемога», дістав цигарку, але з необережності взяв її вертикально, тому весь тютюн висипався на підлогу. З наступною він впорався краще. Він повернувся назад до вітальні та сів за маленький столик зліва від телеекрану. З шухляди столу він дістав перову ручку, пляшечку з чорнилами та товсту записну книжку з червоним корінцем і обкладинкою з мармуровим візерунком.

Телеекран у його вітальні висів чомусь не так, як у всіх. Замість того, щоб розміщуватися, як зазвичай, у торцевій стіні, щоб охоплювати всю кімнату, він був вбудований у стіну навпроти вікна. Збоку від нього була невелика ніша, в якій і сидів зараз Вінстон. Коли будувався цей будинок, вона, ймовірно, призначалася для книжкового стелажу. Втискаючись у цю нішу, Вінстон міг залишатися поза зоною видимості телеекрану. Його, звичайно, було чутно, але поки він залишався у своєму нинішньому положенні, видно його не було, і це головне. Таке незвичайне планування кімнати частково й спонукало його до того, що він збирався зараз зробити.

Але також на це його надихнув записник, який він щойно дістав з шухляди. Це був надзвичайно красивий записник. Трохи пожовклі від віку сторінки були зроблені з щільного гладенького паперу, який не виробляли вже принаймні років сорок. Але Вінстон припускав, що цей записник був набагато старшим. Він побачив його у вітрині маленької крамнички з усіляким старим барахлом у бідному кварталі (в якому саме він вже й не пам'ятав), і одразу ж ним опанувало непереборне бажання заволодіти цією річчю. Взагалі, члени Партії не повинні були ходити за покупками до таких магазинів (їх називали «точки вільної торгівлі»), але цього правила не дотримувалися занадто строго, тому що в таких магазинах були різні товари, такі як шнурки та леза для гоління, які не можна було більше ніде дістати. Вінстон швидко оглянув вулицю, а потім прослизнув усередину і купив цей блокнот за два долари п'ятдесят центів. У той момент він навіть не розумів, навіщо він йому потрібен. З деяким почуттям провини він відніс його додому у своєму портфелі. Навіть якщо він там нічого не напише, вже те, що він володіє такою річчю, компрометувало його.

Зараз він збирався відкрити цей записник. Не те щоб це було протизаконно (нічого не було протизаконним, оскільки законів як таких більше просто не існувало), але якби його хтось застукав за цим заняттям, покаранням звичайно ж була б смерть або, як мінімум, двадцять п'ять років у виправному таборі. Вінстон відковиряв з кінчика пера заводське мастило. Перо було архаїчним інструментом, і зараз рідко використовувалось навіть для підписання документів. Він теж купив його потайки, не зміг втриматися, бо йому здалося, що такий гарний кремовий папір був вартий того, щоб на ньому писали справжнім пером, а не дряпали гострим хімічним олівцем. Насправді Вінстон не звик писати від руки. Крім дуже коротких заміток, він зазвичай все надиктовував, що, звичайно, було неможливо в даній ситуації. Він занурив перо у чорнило і на мить завмер. Усередині нього все здригнулося. Торкнутися паперу ручкою було вирішальним кроком. Маленькими кострубатими літерами він написав:

«4 квітня 1984 р.»…

Він відхилився. Його охопило почуття повної безпорадності. По-перше, він не був точно впевнений, що зараз 1984 рік. Швидше за все, рік був все ж правильний, оскільки він був цілком упевнений, що йому тридцять дев'ять років, і народився він ймовірно у 1944 або 1945 році. В наші дні неможливо було точно визначити дату, завжди була ймовірність помилитися на рік чи два.

Та й взагалі, для кого, власне, він пише цей щоденник? Послання майбутнім поколінням? Його думки на мить закрутилися навколо сумнівної дати на сторінці, а потім він згадав слово з новомови — «дводумство». У цей момент він вперше усвідомив масштаби того, що зараз збирався зробити. Яке ще послання майбутнім поколінням? Це було неможливо за своєю природою. Або майбутнє буде таке саме як сьогодення, і у цьому випадку до нього ніхто не буде дослухатися, або воно буде відрізнятися від того, що коїться зараз, і тоді його писанина буде безглуздою і нікому не потрібною.

Деякий час він сидів, тупо витріщаючись на кремовий папір. Його ступор перервала різка військова музика, що зазвучала з телеекрану. Навіть дивно, що зараз він не просто втратив здатність висловлювати свої думки, але навіть забув, що він взагалі мав намір написати. Кілька тижнів він готувався до цього моменту, і йому ніколи не спадало на думку, що йому знадобиться ще щось, крім сміливості. Саме написання здавалося легким. Все, що йому потрібно було зробити, це перенести на папір нескінченний монолог, який крутився в його голові буквально роками. Але у цей момент весь його словниковий запас вичерпався. Більше того, у нього почала нестерпно свербіти варикозна виразка. Він не наважувався почухати її, тому що після цього вона завжди запалювалась. Секунди цокали, а думки Вінстона були зосереджені лише на порожній сторінці перед ним, свербінні шкіри над щиколоткою, гучному військовому марші, який лунав з динаміку, та легкому сп'янінні, викликаному джином.

І тут раптово він почав щось швидко записувати, напевно, навіть не до кінця усвідомлюючи, що саме він писав. Його невеликий, трохи дитячий почерк стрибав то догори, то донизу по сторінці, спершу він забував лише про великі літери, а потім і про розділові знаки:

«4 квітня 1984 року. Вчора ввечері ходив у кіно. Показують там лише військові фільми. Один був дуже непоганий — про біженців на борту корабля, який бомбили десь у Середземному морі. Глядачів дуже потішили кадри, на яких товстун намагається врятуватися, стрибає у воду і пливе, але його переслідує гвинтокрил: спочатку він борсається у воді, як морська свиня, потім гвинтокрил бере його на приціл, і ось кулі пролітають крізь нього, наче ті макарони через друшляк, а море навколо нього стає рожевим від крові, він швидко тоне, а вода проходить через дірки від куль в його тілі. Публіка просто ревіла від захвату і дико реготала, коли він тонув. Потім на екрані з'явилася рятувальна шлюпка з дітьми, а над нею також кружляв гвинтокрил. у шлюпці була жінка середніх років, можливо вона була єврейкою, вона сиділа спереду човна з маленьким хлопчиком років трьох на руках. цей хлопчик кричав від переляку і ховав голову між її грудей, немов намагався сховатися від небезпеки прямо у ній, а жінка обіймала та втішала його, і весь час прикривала його своїм тілом, хоча сама посиніла від переляку. можливо, вона наївно вважала, що її руки можуть захистити його від куль. потім гвинтокрил скинув 20-кілограмову бомбу прямо на них, і човен розлетівся на друзки. потім з'явився чудовий кадр, який показував, як дитяча рука злітає прямо у повітря, мабуть, на гвинтокрилі була встановлена камера, щоб стежити за тим, що відбувається. з партійних місць пролунав шквал оплесків, але жінка, яка сиділа в частині залі, яка була призначена для пролетаріату, раптом почала піднімати шум і кричати що не можна показувати таке при дітях але вони ж це не прямо при дітях а потім прийшла поліція і вигнала її з кінотеатру я не думаю що з нею щось трапилося адже нікому немає діла до того що говорять ці проли типова реакція пролів вони ніколи…»

Вінстон припинив писати, бо руку схопили судоми. Він не знав, що змусило його вилити на папір цей потік словесного бруду. Але цікаво було те, що поки він робив це, в його голові спалахнула зовсім інше картина, причому настільки яскраво, що йому здалося, що він навіть зможе її описати. Тепер він зрозумів, що саме цей інцидент і змусив його поспішно втекти додому і почати писати щоденник вже сьогодні.

Сам інцидент стався цього ранку в Міністерстві, якщо звичайно щось настільки туманне і незрозуміле можна назвати «інцидентом». Було близько одинадцятої години ранку, і у Відділі Документації, де працював Вінстон, співробітники якраз витягали стільці зі своїх кабінок і розставляли їх у центрі зали навпроти великого телеекрану, готуючись до «двохвилинки ненависті». Вінстон якраз займав своє місце в одному з середніх рядів, коли до кімнати несподівано увійшли двоє людей, яких він знав в обличчя, але ніколи з ними не розмовляв. Першою увійшла дівчина, яку він часто зустрічав у коридорах Міністерства. Він не знав її імені, але знав, що вона працює у Відділі Художньої літератури. Оскільки Вінстон іноді бачив її з забрудненими мастилом руками і гайковим ключем, то припустив, що вона виконувала якусь технічну роботу з обслуговування машин для написання романів. Це була впевнена у собі дівчина років двадцяти семи, з густим темним коротким волоссям, веснянкуватим обличчям, стрункою та спортивною статурою. Вузький червоний пояс, символ Молодіжної антисексуальної ліги, туго огортав лінію талії її партійного комбінезона, наче навмисно підкреслюючи спокусливі форми її стегон. Вінстону вона не сподобалася ще з найпершої їх зустрічі. І він знав чому. Вона всім своїм виглядом демонструвала, якщо не сказати нав'язувала, атмосферу всіх цих партійних збіговиськ, накшталт хокейних змагань, обливань крижаною водою, масових турпоходів, а також загальної благонадійності і стерильності думок. Він не любив майже всіх жінок, особливо молодих і гарненьких. Тому що саме жінки, і в першу чергу молоді, були найбільш фанатичними прихильниками партійних ідеалів, голосніше за всіх вигукували гасла, шпигували за іншими в надії виявити і здати Поліції Думок тих, хто мислив інакше. Але саме ця дівчина здавалася йому більш небезпечною, ніж більшість інших. Одного разу, коли вони проходили повз один одного в коридорі, вона скоса зиркнула на нього, і цей погляд, здавалося, пропалив у ньому дірку і на мить наповнив його чорним жахом. Йому навіть спало на думку, що вона могла бути агентом Поліції Думок, хоча це і дуже малоймовірно. Проте його охоплювало почуття занепокоєння, змішане з острахом і ворожістю щоразу як вона була десь поруч.

Відразу за нею увійшов О'Брайан, член Внутрішньої Партії, який займав настільки важливу та високу посаду, що Вінстон мав лише туманне уявлення про його обов'язки. На мить у кімнаті запанувала тиша, коли група людей, яка зібралася навколо стільців, побачила, що до них наближається чорний комбінезон партійної верхівки. О'Брайан був великим, міцним чоловіком з товстою шиєю і жорстоким обличчям, хоча іноді він все ж посміхався (які думки ховалися за тією посмішкою можна було лише здогадуватись). Але незважаючи на свою грізну зовнішність, був у нього певний шарм. У нього була звичка поправляти окуляри на носі, це було досить мило і якимось дивним чином обеззброювало співрозмовника, адже це надавало зовнішності цього насупленого чоловіка якусь інтелігентність і витонченість. Цей його жест робив його схожим на дворянина вісімнадцятого століття, який пропонував вам свою табакерку (якщо, звичайно, хтось ще мислить такими категоріями). Вінстон бачив О'Брайана близько з десяток разів за майже стільки ж років. Щось у ньому притягувало Вінстона, і не лише тому, що він був заінтригований контрастом між чемними манерами і його борцівською статурою. Скоріше за все це було якесь таємне переконання, яке, можливо, грунтувалося не стільки на вірі, скільки на надії, що політична ортодоксальність О'Брайана не була ідеальною. Щось у його обличчі неухильно наштовхувало на такі думки. Хоча, знову ж таки, можливо, його обличчя показувало не партійну неблагонадійність, а просто високий інтелект. Але в будь-якому випадку він виглядав як людина, з якою можна було б щиро поговорити, якби якимось чином вдалося обдурити телеекран і поговорити віч-на-віч. Вінстон ніколи не намагався перевірити це своє припущення, та й правду кажучи, не було ніякого способу зробити це. У цей момент О'Брайан глянув на свій наручний годинник, побачив, що вже майже одинадцята нуль-нуль, і, вочевидь, вирішив затриматись у Відділі Документації, поки не закінчиться двохвилинка ненависті. Він зайняв місце в одному ряду з Вінстоном, сівши через пару стільців від нього. Між ними сіла невисока світловолоса жінка, яка працювала у сусідній з Вінстоном кабінці. Відразу за ним сіла темноволоса дівчина з червоним поясом.

І ось вже через мить з великого телеекрану у кінці кімнати вирвався жахливий скрегіт, наче працював якийсь незмазанний іржавий механізм. Це був шум, від якого зводило зуби і волосся на потилиці ставало дибки. Двохвилинка Ненависті розпочалася.

Як завжди, на екрані промайнуло обличчя Еммануеля Гольдштейна, наймерзеннішого та найпідступнішого ворога народу. Де-не-де пролунало шипіння. Маленька рудоволоса жінка скрикнула у пориві страху та відрази. Гольдштейн був бунтівником і зрадником, який колись давно (скільки часу назад ніхто не пам'ятав) був одним з лідерів Партії, майже на рівні самого Старшого Брата, а потім почав вести контрреволюційну діяльність, через що був засуджений на смерть, проте якимось таємничим чином втік і з тих пір десь переховується. Програми двохвилинок ненависті змінювалися кожного дня, але у кожній з них Гольдштейн був головним персонажем. Він був першим зрадником, першим осквернителем чистоти Партії. Усі злочини проти Партії, всі зради, саботажі, єресь та інакодумство напряму випливали з його вчення. Йшлося про те, що він все ще живий і виношує свої підступні плани: можливо, десь за морем, під захистом своїх іноземних замовників, а можливо — як періодично ходили чутки — у якомусь тайнику в самій Океанії.

Діафрагма Вінстона стиснулася у спазмі. Він ніколи не міг дивитися на обличчя Гольдштейна без роздираючої суміші емоцій. Це було худорляве єврейське обличчя з величезним пухнастим ореолом сивого волосся і маленькою борідкою, наче у цапа — обличчя розумне, але в той же час огидне, сповнене якоїсь старечої дурості, і цей його довгий тонкий ніс, на кінчику якого якимось незрозумілим чином трималися окуляри. Обличчя його нагадувало морду вівці, і голос теж мав якийсь овечий тон. Гольдштейн виплескував свою звичайну отруйну словесну атаку на доктрини Партії — атаку настільки перебільшену і спотворену, що навіть дитині було б зрозуміло, що це повна маячня, але при цьому все ж досить правдоподібну, щоб посіяти у комусь не настільки кмітливому, як він, зерно сумніву і наповнити голову бідолахи тривожними думками. Він ображав Старшого Брата, засуджував диктатуру Партії, вимагав негайного укладення миру з Євразією, виступав за свободу слова, свободу друку, свободу зібрань, свободу думки, викрикував, що справжня ідея революції була спотворена — і все це лунало у такій стрімкій манері, яка була свого роду пародією на звичний стиль партійних ораторів, і навіть містила слова новомови. Насправді вона містила навіть більше слів новомови, ніж зазвичай використовував будь-який член Партії у повсякденному житті. І весь цей час, щоб у глядачів не виникало ніяких сумнівів щодо реальної загрози, яку несе за собою балаканина Гольдштейна, за його головою на телеекрані марширували нескінченні колони євразійської армії — шеренги міцних абсолютно однакових чоловіків з невиразними азіатськими обличчями. Приглушений ритмічний тупіт солдатських чобіт був фоном для його бридкого скрипучого голосу.

Не минуло й тридцяти секунд з початку двохвилинки ненависті, а половина присутніх у кімнаті людей кричала в неконтрольованому пориві люті й ненависті. Самовдоволене овече обличчя на екрані і жахлива міць євразійської армії, що стояла за ним, були нестерпними. Крім того, вид або навіть думка про Гольдштейна автоматично викликали страх і гнів. Він був об'єктом навіть більш постійної ненависті, ніж Євразія та Остазія, оскільки, коли Океанія перебувала у стані війни з однією з цих держав, вона зазвичай перебувала у стані миру з іншого. Але що було дивно, то це те, що хоча Гольдштейна всі ненавиділи та зневажали, а його теорії щодня спростовувалися, розбивалися вщент і висміювалися як повна нісенітниця та дурня (адже це і була повна нісенітниця і дурня) на зборах і телеекранах, в газетах і книгах, його вплив, здавалося, ніколи не зменшувався. Завжди були нові зрадники, які велися на його теревені. Не було і дня, щоб Поліція Думок не викривала шпигунів і саботажників, які діяли під його керівництвом. Він був командиром величезної тіньової армії, підпільної мережі змовників, ціллю яких було повалення державного ладу Океанії. Говорили, що його організація називається «Братство». А ще люди шепотілися про те, що існує якась жахлива книга, збірник всіх єресей, автором якої був сам Гольдштейн і яку він таємно поширював. Ця книга не мала назви. Люди називали її просто Книгою. Але все це були лише примарні чутки. Ні про Братство, ні про Книгу вголос не згадував ні один член Партії.

На другій хвилині ненависть досягла свого апогею. Люди стрибали і кричали у весь голос, намагаючись заглушити ненависний гольдштейнівський голос, який лунав з екрану. Маленька рудоволоса жінка аж палала ненавистю, вона жадібно хапала ротом повітря, немов риба, викинута на берег. Навіть грізне обличчя О'Брайана почервоніло. Він сидів на своєму стільці дуже прямо, його потужна грудина здималася і тремтіла так, наче він стояв перед натиском потужної хвилі. Чорнява дівчина позаду Вінстона почала кричати: «Свиня! Свиня! Свиня!», і тут раптом вона взяла важкий словник новомови і жбурнула його в екран. Він потрапив Гольдштейну в ніс і відскочив від нього. Гидкий голос невблаганно продовжував свою балаканину. У якийсь момент Вінстон зрозумів, що і сам кричить разом з іншими і сильно б'є п'ятою по стільцю. Жах двохвилинок ненависті був не в тому, що людина була змушена грати роль, а в тому, що, хоч-не-хоч, ти приєднаєшся до цього шаленства і воно накриє тебе з головою. Тридцять секунд, і ти вже не грав роль, не прикидався, тебе охоплював жахливий страх і мстивість, бажання вбивати, катувати, розбивати обличчя кувалдою. І ця жахлива енергетика, здавалося, протікала через всю аудиторію, як електричний струм, перетворюючи обличчя людей на божевільні гримаси. І все ж лють, яку кожен відчував, була абстрактною, не спрямованою на щось конкретне, і її можна було переключити з одного об'єкта на інший, як полум'я паяльної лампи. Таким чином, в якийсь момент ненависть Вінстона була направлена зовсім не на Гольдштейна, а, навпаки, на Старшого Брата, Партію та Поліцію Думок. У такі моменти його серце тягнулося до самотнього, ненависного усіма єретика на екрані, єдиного хранителя істини та здорового глузду в цьому світі тотальної брехні. І тим не менше вже наступної миті він кричав у єдності з оточуючими його людьми, і все, що було сказано про Гольдштейна, тепер здавалося йому правдою. У ці моменти його прихована огида до Старшого Брата змінювалась обожнюванням, і Старший Брат, цей непереможний, безстрашний захисник, височів і стояв, наче скеля, проти азіатських ворожих орд. А Гольдштейн, незважаючи на свою ізоляцію від цивілізованого суспільства, безпорадність та й взагалі загальний сумнів у самому його існуванні, здавався якимось зловісним чарівником, здатним лише силою свого голосу зруйнувати все те, що так дбайливо створила Партія для своїх громадян.

Іноді навіть можна було перенаправити ненависть на когось свідомо. Раптово, з неймовірним зусиллям, як коли у кошмарі намагаєшся відірвати голову від подушки, Вінстону вдалося перенести свою ненависть з обличчя на екрані на темноволосу дівчину позаду нього. Яскраві красиві галюцинації промайнули в його голові. Він забиває її до смерті гумовим кийком. Він прив'язує її оголену до стовпа і стріляє в неї стрілами, як святий Себастьян. Він гвалтує її і перерізає їй горло в момент найвищого екстазу. Більш того, навіть краще, ніж раніше, він усвідомив, чому ненавидить її. Він ненавидів її, тому що вона була молодою, красивою і при цьому її абсолютно не цікавив секс та сексуальність як така; тому що він хотів спати з нею, але знав, що цього ніколи не станеться, адже навколо її тонкої гнучкої талії, яка, здавалося, так і просила обійняти її, був обмотаний ненависний червоний пояс — агресивний символ цнотливості.

Ненависть досягла апогею. Голос Гольдштейна перетворився на справжнє бекання вівці, і навіть на мить обличчя його перетворилося на овече. Потім овеча морда розчинилася у фігурі євразійського солдата, величезного і жахливого. Здавалося, що він зі своїм страшним автоматом зараз вистрибне з екрану прямо на глядачів. Кілька людей, які сиділи в передніх рядах злякано здригалися і ухилялися. Але вже наступної миті, викликавши у всіх глибокий видих полегшення, ворожа фігура розчинилася, і їй на зміну прийшло обличчя Старшого Брата, чорнявого, чорновусого, повного сили і якогось таємничого спокою. Обличчя його ставало все більшим, воно заповнило собою майже весь екран. Проте ніхто вже не слухав, що говорив Старший Брат. Це були всього лише кілька слів підбадьорення, які зазвичай вигукують у розпалі битви, ви не сприймаєте їх окремо одне від одного, але вони вселяють впевненість самим фактом їх проголошення. Потім обличчя Старшого Брата знову зникло, і замість нього жирним шрифтом на екрані з'явилися три гасла Партії:

ВІЙНА — ЦЕ МИР

СВОБОДА — ЦЕ РАБСТВО

НЕЗНАННЯ — ЦЕ СИЛА

Обличчя Старшого Брата не зникло повністю, його обриси ще залишалися на екрані протягом декількох секунд і були наче фоном для цих гасел. Його образ буквально врізався в свідомість і стояв перед очима. Маленька рудоволоса жінка кинулася вперед, перестрибуючи через спинку стільця, що стояв перед нею. З тремтінням у голосі вона бурмотіла щось схоже на «Мій Спаситель!» і тягнула руки до екрану. Потім вона закрила обличчя руками. Я зрозумів, що вона промовляє щось на зразок молитви.

У цей момент всі почали повільно і ритмічно скандувати: «С-Б! С-Б!» — знову і знову, дуже повільно, з довгою паузою між «С» і «Б» — таке похмуре бурмотіння, в якому було щось дикунське, і на тлі всього цього, здавалося, що чуєш тупіт босих ніг і ритмічні удари тамтамів. Все це тривало секунд тридцять. Такий повільний гіпнотичний спів можна було часто почути в моменти емоційного піку. Це був свого роду гімн, така собі ода мудрості та величі Старшого Брата, але це був скоріше акт самонавіювання, навмисне придушення свідомості за допомогою ритмічного шуму. Всередині у Вінстона все застигло. На двохвилинках ненависті йому ніколи не вдавалося протистояти загальному емоційному пориву і він скаженів разом з усіма, але це нелюдське «С-Б!.. С-Б!» завжди вселяло в нього жах. Звичайно, він співав разом з іншими, інакше було неможливо. Приховувати свої почуття, контролювати своє обличчя, робити те, що роблять всі інші, було інстинктивною реакцією. Але були моменти, які тривали кілька секунд, не більше, коли навіть не стільки вираз обличчя, а просто швидкоплинний погляд міг видати його. І саме в цей момент відбулася знаменна подія — якщо, звичайно, вона взагалі відбулася.

На мить він зловив погляд О'Брайана. О'Брайан встав. Він зняв окуляри і своїм характерним жестом збирався натягнути їх собі назад на носа. Їх погляди зустрілися менш ніж на секунду, але Вінстон знав — о так, він знав! — що О'Брайан думав про те саме, що і він сам. Помилки бути не могло. Наче їх розуми відкрилися, і думки їх ринули назустріч одна одній через їхні очі. «Я з тобою», — здавалося, говорив йому О'Брайан. «Я точно знаю, що ти відчуваєш. Я знаю все про твоє презирство, твою ненависть, твою відразу. Але не хвилюйся, я на твоєму боці!» А потім цей проблиск зник, і обличчя О'Брайана знову стало незворушним, як і у всіх.

Ось і весь інцидент. Вінстон уже й не знав, чи було це насправді чи йому лише привиділося. Подібні «інциденти» ніколи не мали продовження. Все, що вони робили — це підтримували в ньому віру або надію, що інші теж (а не тільки він сам) є ворогами Партії. Можливо, чутки про масштабні підпільні змови все ж були правдою, можливо, Братство дійсно існувало! З огляду на нескінченні арешти, зізнання та страти, неможливо було непохитно вірити, що Братство — це просто міф. Іноді він вірив у це, іноді ні. Не було ніяких доказів, тільки такі ось швидкоплинні проблиски, які могли означати що завгодно або не означати абсолютно нічого, обривки підслуханої розмови, ледве помітні каракулі на стінах туалету. Іноді навіть легкий рух руки, коли двоє незнайомих людей проходили повз один одного, здавався йому якимось таємним сигналом або паролем. Але все це були лише припущення: швидше за все, у нього просто розігралася уява. Він повернувся до своєї кабінки. Більше на О'Брайана він не дивився. Ідея дати якесь продовження їх короткочасному зоровому контакту періодично спадала йому на думку. Це було б неймовірно небезпечно, навіть якщо б він знав, як це зробити. На секунду вони обмінялися з О'Брайаном двозначними поглядами, і на цьому був кінець історії. Але навіть це було для Вінстона пам'ятною подією в тій нестерпній самотності, в якій йому доводилося жити.

Вінстон повернувся до реальності і випростався. Він відригнув — це джин нагадав про себе зі шлунка.

Його очі знову зосередилися на сторінці. Він помітив, що поки він безпорадно дрейфував у своїх роздумах, він теж писав, ніби автоматично. І це був уже не той корявий почерк, як раніше. Його перо легкими рухами ковзало по гладкому паперу, виписуючи великими акуратними прописними буквами…

> ГЕТЬ СТАРШОГО БРАТА

> ГЕТЬ СТАРШОГО БРАТА

> ГЕТЬ СТАРШОГО БРАТА

> ГЕТЬ СТАРШОГО БРАТА

> ГЕТЬ СТАРШОГО БРАТА

Знову і знову. Він списав вже половину сторінки.

Його охопила паніка. Це було абсурдом, оскільки написання цих конкретних слів було не більш небезпечним, ніж ідея відкрити цей триклятий записник і почати вести щоденник, але на мить у нього виникла спокуса вирвати списані сторінки і повністю відмовитися від всієї цієї затії.

Але він цього не зробив, тому що знав, що це марно. Писав він «Геть Старшого брата» чи ні, вже не мало значення. Чи буде він продовжувати вести щоденник або припинить, теж не мало значення. Поліція Думок все одно дізнається та прийде за ним. Навіть якби він не доторкнувся пером до паперу, це не мало б значення, бо він уже скоїв серйозний злочин. Це називалося «думкозлочин». Розумовий злочин неможливо було вічно приховувати. Ви можете успішно ухилятися певний час, навіть протягом багатьох років, але рано чи пізно вони обов'язково вас піймають.

Це завжди було вночі — арешти незмінно відбувалися вночі. Вас раптово виривали зі сну, груба рука трясла ваше плече, в очі било яскраве світло, а навколо вашого ліжка стояли люди, дивлячись на вас своїми кам'яними обличчями. Здебільшого не було ні суду, ні навіть повідомлення про арешт. Люди просто зникали, завжди вночі. Ваше ім'я просто видалялося з реєстрів разом з усіма записами про те, що ви коли-небудь робили. Вас просто стирали з реальності, ваше існування в один момент видалялося, а потім просто забувалося. Вас скасовували, знищували, або, як було прийнято говорити — випаровували.

На мить Вінстона охопила якась істерія. Він почав писати квапливими неохайними карлючками:

«Вони будуть стріляти в мене, мене не хвилює, що вони будуть стріляти мені у потилицю мені все одно геть старшого брата вони завжди стріляють тобі у потилицю мені плювати геть старшого брата».

Вінстон відкинувся на спинку стільця, йому навіть було трохи соромно за самого себе. Він відклав ручку. Наступної миті він різко здригнувся. У двері постукали.

Ось воно, почалося! Він сидів нерухомо, як миша, плекаючи марну надію, що хто б це не був, він піде після першої спроби. Але ні, стукіт повторився. Найгірше буде відтягувати цю справу. Його серце калатало, як барабан, але обличчя через вкорінену звичку, ймовірно, залишалося незворушним. Він встав і повільно пішов до дверей.

### Розділ 2

Взявшись за ручку двері, Вінстон побачив, що залишив щоденник відкритим на столі. «Геть Старшого брата» було написано всюди, причому такими великими літерами, що розібрати написане можна було з будь-якої точки в кімнаті. Це було неймовірно безглуздо з його боку. Але навіть у паніці він не хотів забруднити кремовий папір, закривши записник, коли чорнила ще були вологими.

Він набрав у легені повітря і відкрив двері. Миттєво на нього накотилася тепла хвиля полегшення. Біля його дверей стояла бліда, пригнічена жінка з тонким волоссям і зморшкуватим обличчям.

«О, товаришу, — сказала вона похмурим, ниючим голосом, — мені здалося, що я чула, як ви увійшли. Чи могли б ви підійти поглянути на нашу кухонну раковину? Здається вона засмітилася, і…»

Це була місіс Парсонс, дружина його сусіда по поверху. Взагалі слово «місіс» дещо засуджувалося Партією — ви повинні були називати всіх «товаришами» — але з деякими жінками це слово зривалося з язика інстинктивно. Це була жінка років тридцяти, але виглядала вона набагато старше. Складалося враження, що в зморшках на її обличчі накопичувався пил. Вінстон пішов за нею по коридору. Майже кожен день щось то відвалювалося, то ламалося, то засмічувалося. «Перемога» — це старий багатоквартирний будинок, побудований приблизно у 1930 році, і він вже буквально розвалювався на шматки. Штукатурка постійно відшаровувалася від стель і стін, труби лопалися при кожному сильному морозі, дах протікав щоразу, коли випадав сніг, опалювальна система зазвичай працювала лише на півсили, якщо її геть не відключали з міркувань економії. Щоб щось полагодити — якщо ви звичайно не могли зробити цього своїми руками — потрібно було чекати санкцію від цілої низки комітетів, тож навіть найпростіший ремонт віконного скла міг затягнутися на кілька років.

«Звичайно, це тільки тому, що Тома немає вдома», — невпевнено додала місіс Парсонс.

Квартира Парсонсів була більшою, ніж у Вінстона, але була дуже убогою. Все виглядало якимось обшарпаним і поламаним, ніби тут щойно шаленів якийсь великий дикий звір. На підлозі валялися ключки, боксерські рукавички, здутий футбольний м'яч, кілька вивернутих спітнілих шорт, а на столі височіла купа брудного посуду, яка стояла на рваних зошитах. Стіни «прикрашали» прапори Молодіжної ліги та Загону юних розвідників, а також великий плакат із зображенням Старшого Брата. Пахло вареної капустою, як і завжди у цій будівлі — здавалося, цим запахом були вже просякнуті всі стіни будинку — але зараз цей запах перебивав різкий сморід поту, причому з першого вдиху ти розумів (як саме, пояснити неможливо), що це піт людини, якої зараз немає у приміщенні. У сусідній кімнаті хтось за допомогою дерев'яного гребінця і рулону туалетного паперу намагався грати військовий марш, який все ще лунав з телеекрану.

«Це діти, — сказала місіс Парсонс, кинувши на двері переляканий погляд, — вони сьогодні не виходили гуляти, і звичайно ж…»

У неї була звичка обривати речення на середині. Кухонна раковина була майже до країв заповнена брудною зеленою водою, і звідти смерділо капустою навіть гірше, ніж зазвичай. Вінстон опустився на коліна і оглянув кутове з'єднання труби. Він терпіти не міг бруднити руки і ненавидів нахилятися, тому що це завжди викликало у нього напад кашлю. Місіс Парсонс безпорадно на нього витріщалася.

«Звичайно, якби Том був удома, він відразу б все полагодив, — сказала вона, — він любить все лагодити. У нього золоті руки, у мого Тома».

Парсонс був колегою Вінстона у Міністерстві правди. Він був огрядним, але активним, такий собі яскравий приклад людської дурості та тупого ентузіазму, він був одним з тих відчайдушно відданих робітників, які беззаперечно виконують всі вказівки. Від таких як він стабільність Партії залежала навіть більше, ніж від Поліції Думок. У тридцять п'ять років його виключили з Молодіжної ліги через його вік, а до цього, перед тим, як потрапити до лав Молодіжної ліги, він якимось чином пересидів у Загоні юних розвідників аж на цілий рік більше, ніж дозволялося по віку. У міністерстві він працював на якійсь пересічнй посади, для якої не було потрібно багато розуму, але зате він був помітною фігурою у Спортивному комітеті та інших комітетах, які брали участь в організації громадських походів, спонтанних демонстрацій, кампаній по економії коштів і ресурсів, та інших добровільних заходів. Під час перекуру він не втрачав можливості з гордістю згадати, що протягом останніх чотирьох років він щовечора з'являвся у Громадському центрі. Сильний запах поту, свого роду несвідоме свідоцтво його напруженого графіку та бурхливої громадської діяльності, супроводжував його всюди, куди б він не пішов, і потім ще довго висів у повітрі після того, як він йшов.

«У вас є розвідний ключ? — запитав Вінстон, воюючи з гайкою на кутовому стику труб.

«Розвідний ключ…? — аморфно перепитала місіс Парсонс. «Я навіть не знаю, я не впевнена… Можливо, діти…»

Коли діти увірвалися до вітальні, пролунав тупіт чобіт і черговий удар гребеня по рулону. Місіс Парсонс принесла розвідний ключ. Вінстон спустив воду і з огидою видалив жмут людського волосся, який забив трубу. Він як міг вимив пальці холодною водою з-під крана і повернувся до вітальні.

«Руки догори!» — заверещав дитячий голос.

Симпатичний, міцної статури хлопчисько років дев'яти вискочив з-за столу і став погрожувати йому іграшковим автоматом, в той час як його молодша сестра, приблизно на два роки молодша, зробила той самий жест гілкою від дерева. Обидва були одягнені у сині шорти, сірі сорочки та червоні шийні хустки, які були уніформою Загону юних розвідників. Вінстон підняв руки над головою, але його охопило якесь тривожне почуття, бо хлопчик поводився так, немов для нього це була зовсім не гра.

«Ти зрадник!» — кричав він. «Ти думкозлочинець! Ти євразійський шпигун! Я застрелю тебе, випарую, відправлю працювати на соляних шахтах!»

І тут вони обидва почали стрибати навколо нього, вигукуючи «Зрадник! Думкозлочинець!». Маленька дівчинка копіювала кожен рух свого брата. Це навіть трохи лякало, бо вони були наче ті тигренята, які скоро виростуть і перетворяться на людожерів. В очах хлопчика була якась розважлива лютість, абсолютно очевидне бажання вдарити або штовхнути Вінстона, а ще усвідомлення того, що він вже майже доріс до того, щоб зробити це. «Добре, що це не справжній автомат», — подумав Вінстон.

Погляд місіс Парсонс нервово метався з Вінстона на дітей і назад. Зараз при більш яскравому освітленні вітальні він з цікавістю відзначив для себе, що у зморшках її обличчя дійсно був пил.

«Діти часом як почнуть репетувати, — сказала вона, — це вони просто засмутилися, бо не зможуть піти подивитися на повішення. Ось у чому справа. У мене дуже багато справ, щоб вести їх туди, а Том не встигне повернутися з роботи, щоб з ними сходити».

«Чому ми не можемо піти подивитися на страту?» — заревів хлопчик.

«Хочу побачити страту! Хочу побачити страту!» — закричала дівчинка, все ще стрибаючи.

Вінстон згадав, що в той вечір у парку повинні були стратити кілька євразійських полонених, винних у військових злочинах. Це відбувалося приблизно раз на місяць і було популярним видовищем. Діти завжди вимагали, щоб їх водили подивитися на страту. Він попрощався з місіс Парсонс і попрямував до дверей своєї квартири. Але не встиг він пройти й кількох метрів, як щось вдарило його по потилиці, завдавши болючого удару. Було таке відчуття, що його вдарило струмом. Він озирнувся і побачив, як місіс Парсонс тягне сина назад до квартири, а хлопчик з усмішкою запихає до кишені рогатку.

«Гольдштейн!» — заревів хлопчик, коли двері за ними зачинилися. Але що найбільше вразило Вінстона, так це вираз безпорадного переляку на сірому обличчі жінки.

Повернувшись до квартири, він швидко пройшов повз телеекран і знову сів за стіл, все ще потираючи шию. Музика на телеекрані припинилася. Тепер грізний військовий голос завзято зачитував опис озброєння нової плавучої фортеці, яка щойно стала на якір між Ісландією та Фарерськими островами.

Він подумав, що з такими байстрюками життя цієї нещасної жінки, мабуть, не легке. Ще рік або два, і вони будуть спостерігати за нею і вдень, і вночі в пошуках симптомів інакодумства. У наші дні майже всі діти були такими. І найгірше те, що такі організацій, як Юні розвідники, систематично заохочували дітей до цього, і ті перетворювалися на некерованих маленьких дикунів. Але тим не менш, проти партійної дисципліни вони чомусь не повставали. Навпаки, вони обожнювали Партію і все, що з нею пов'язано. Пісні, марші, прапори, походи, тренування з манекенами, вигукування гасел, поклоніння Старшому Братові — все це було для них чудовою грою. Вся їх лютість була звернена назовні, проти ворогів держави, проти іноземців, зрадників, саботажників, думкозлочинців. Для людей старше тридцяти було звичним ділом боятися власних дітей. І не дарма, бо чи не щотижня у «Таймс» з'являлася стаття про те, як якийсь дрібний донощик — правда, зазвичай вживалася фраза «малий герой» — підслухав компрометуюче висловлювання і повідомив Поліції Думок про своїх батьків.

Біль у потилиці минув. Вінстон без ентузіазму взяв ручку, розмірковуючи, що б ще написати у щоденнику. Раптом він знову почав думати про О'Брайана.

Багато років тому… Так, хвилиночку, а «багато» це скільки? Десь сім років тому йому наснилося, що він йде через темну кімнату. І тут хтось, хто сидів десь збоку, сказав, коли він проходив повз: «Ми зустрінемося там, де немає темряви». Це було сказано дуже тихо, як би ненароком, просто заява, а не вказівка. Він йшов далі, не зупиняючись. Що цікаво, у той час, уві сні, слова не справили на нього особливого враження. Тільки потім, поступово, вони, здавалося, почали щось для нього означати. Він уже не міг згадати, до або після сну він вперше побачив О'Брайана, і коли він зрозумів, що уві сні чув саме його голос. Але в будь-якому випадку це був він, це О'Брайан говорив з ним із темряви.

Вінстон ніколи не був до кінця впевнений — і навіть зараз, після їх ранкової зустрічі поглядами — був О'Брайан другом чи ворогом. Але це було і не важливо. Між ними існував зв'язок, розуміння, а це було важливіше за дружбу або вірність партійним ідеалам. «Ми зустрінемося там, де немає темряви», — сказав він. Вінстон не знав, що це означає, знав тільки те, що так чи інакше саме так і станеться.

Голос з телеекрану замовк. Звук фанфар, чистий і бадьорий, заповнив задушливу кімнату. Голос різко оголосив:

«Увага! Увага! Щойно прийшло зведення з Малабарского фронту. Наші війська у Південній Індії здобули блискавичну перемогу. Я уповноважений заявити, що події, про які ми зараз повідомляємо, можуть закінчити війну вже у найближчому майбутньому. Екстрене повідомлення…»

«О, а зараз скажуть щось погане», — подумав Вінстон. І дійсно, слідом за кривавим описом знищення євразійської армії з величезною кількістю вбитих і полонених було оголошення про те, що з наступного тижня шоколадний пайок буде скорочений з тридцяти грамів до двадцяти.

Вінстон знову відригнув. Заспокійливий еффект джину випаровувався, залишаючи після себе лише почуття пригніченості. Телеекран — можливо, щоб відсвяткувати блискучу перемогу, а може, щоб затьмарити новину про зменшення шоколадного пайка — почав грати «Океанія, це для тебе». За правилами, потрібно було стояти по стійці «струнко» під час виконання цього гімну. Однак зараз його не було видно, тому він залишився сидіти.

Після «Океанія, це для тебе» заграла більш легка музика. Вінстон підійшов до вікна, тримаючись спиною до телеекрану. День був як і раніше холодним та ясним. Десь далеко з глухим ревом вибухнула балістична ракета. Зараз на Лондон падало близько двадцяти або тридцяти ракет на тиждень.

Знизу на вулиці вітер тріпав розірваний плакат, і слово «АНГСОЦ» то з'являлося, то зникало. АНГСОЦ. Священні принципи АНГСОЦу. Новомова, дводумство, мінливість минулого. Його охопило відчуття, ніби він блукає у заростях морського дна, загубившись у якомусь жахливому світі, де він і сам був чудовиськом. Він був один. Минуле померло, а майбутнє було примарним. Чи міг він хоча б з крихтою впевненості сказати, що на його боці зараз була хоча б одна людина на Землі? І як дізнатися, що диктатура Партії не буде тривати вічно? Наче у відповідь на це питання на нього дивилися три гасла на білому фасаді Міністерства Правди:

ВІЙНА — ЦЕ МИР

СВОБОДА — ЦЕ РАБСТВО

НЕЗНАННЯ — ЦЕ СИЛА

Він вийняв з кишені монетку в двадцять п'ять центів. На ній теж дрібними чіткими літерами були написані ці три гасла, а на іншій стороні монети було зображено обличчя Старшого Брата. Навіть з монети ці очі переслідували тебе. На монетах, марках, обкладинках книг, транспарантах, плакатах, на упаковці сигаретної пачки — вони були всюди. Ці очі завжди спостерігали за тобою, а голос переслідував, куди б ти не пішов. Уві сні чи наяву, на роботі чи на відпочинку, у приміщенні чи на вулиці, у ванній чи у ліжку — сховатися було ніде. Нічого не було твоїм, крім декількох кубічних сантиметрів всередині твого черепа.

Сонце сховалося за будинками, і незліченні вікна Міністерства Правди, на які більше не потрапляло сонячне світло, виглядали похмуро, мов бійниці фортеці. Серце Вінстона здригнулося від вигляду цього величезного пірамідального монстра. Будівля міністерства була надто неприступною, її неможливо було штурмувати. Навіть тисячі балістичних ракет не зможуть знищити її. Він знову замислився, для кого він пише щоденник. Для майбутнього? Для минулого? А може, для уявної епохи, якій не судилося ніколи настати? Те, що лежало зараз на його столі передбачало не смерть, а повне знищення. Щоденник перетвориться на попіл, а сам він випарується. Тільки Поліція Думок зможе прочитати те, що він написав, перш ніж стерти це з лиця землі та зі своєї пам'яті. Як можна звертатися до майбутнього покоління, якщо не залишиться ні сліду ні від тебе самого, ні від безіменних рядків, написаних на аркуші паперу?

Телеекран оголосив час: чотирнадцять нуль-нуль. У запасі є ще десять хвилин. Він повинен встигнути повернутися на роботу до чотирнадцяти тридцяти.

Дивно, але бій годинника, здавалося, надихнув його. Він був немов самотній привид, що говорить правду, яку ніхто ніколи не почує. Але поки він буде говорити цю правду, зв'язок поколінь буде підтримуватися. І справа зовсім не в тому, що тебе хтось почує, а в тому, що ти сам залишаєшся при здоровому глузді. Він повернувся до столу, занурив перо у чорнило і написав:

«У майбутнє або минуле, у часи, коли думка вільна, коли люди відрізняються один від одного і не живуть у самотності, у часи, коли правда існує і те, що зроблено, не може бути скасоване: з епохи одноманітності, епохи самотності, епохи Старшого Брата, епохи дводумства — привіт!»

Він спіймав себе на думці, що він уже мертвий. Йому здалося, що тільки тепер, коли він почав чітко формулювати свої думки, він зробив рішучий крок і шляху назад уже не було. Кожна наша дія вже містить у собі наслідки її вчинення. Він написав:

«Думкозлочин не тягне за собою смерть: думкозлочин — це і є смерть».

Тепер, коли він усвідомив, що вже мертвий, важливо було залишатися живим якомога довше. Два пальці правої руки були забруднені чорнилом. Це була саме та деталь, яка могла його видати. Який-небудь уважний фанатик у міністерстві (скоріше за все, жінка, хтось на кшталт рудоволосої жінки або темноволосої дівчини з Відділу Художньої літератури) може почати шукати відповіді на запитання, чому він писав в обідню перерву, чому він використовував старомодне перо, і що ж він там писав, а потім повідомить про це кому слід. Він пішов у ванну і ретельно стер чорнило за допомогою зернистого темно-коричневого мила, яке дряпало шкіру, як наждачний папір, але наразі відмінно підходило для його мети.

Він поклав щоденник до шухляди стола. Було абсолютно марно намагатися сховати записник, але він, принаймні, міг легко перевіряти, чи хтось виявив його секрет. Волосина на куточку сторінки — банально і занадто очевидно. Він взяв зі столу впізнавану для нього крупинку білуватого пилу і поклав її на кут обкладинки, звідки вона повинна буде впасти, якщо записник зрушити з місця.

### Розділ 3

Вінстону снилася матір.

За його підрахунками, йому було років десять чи одинадцять, коли зникла його мати. Вона була високою, стрункою, тихою жінкою з неквапливими рухами і чудовим світлим волоссям. Батька він майже не пам'ятав, лише, що це був темноволосий і худий чоловік, завжди одягнений в охайний темний одяг (Вінстон запам'ятав особливо тонку підошву батьківських туфель), а на носі в нього були окуляри. Вочевидь, батьки стали жертвами однієї з перших великих чисток п'ятдесятих років.

У його снах мати сиділа десь глибоко знизу з його молодшою сестрою на руках. Він зовсім не пам'ятав свою сестричку, крім того, що це була крихітна, слабка дитина, завжди мовчазна, з великими настороженими очима. Обидві вони підняли очі та дивилися на нього. Вони були знизу — на дні колодязя або у дуже глибокій могилі — і це місце віддалялося кудись ще глибше донизу. Іноді вони були у кабіні корабля, що тоне і дивилися на нього крізь темну воду. У кабіні все ще було повітря, вони все ще могли бачити його, а він їх, але весь цей час вони занурювалися у темні зелені води, які будь-якої миті готові були назавжди поглинути їх. Він стояв нагорі, міг спокійно дихати, в той час як вони занурювалися у безодню без жодного шансу на порятунок. Вони були там, тому що він був тут. Він знав це, і вони це знали, це було написано на їх обличчях. Але ні в їх очах, ні в їх серцях не було докору, лише усвідомлення того, що вони повинні померти, щоб він міг жити, і що це було частиною неминучого порядку речей.

Він не міг пригадати, що саме сталося, але він знав уві сні, що якимось чином життя його матері і сестри були принесені в жертву заради його порятунку. Це були видіння, які хоч і зберігали характерні ознаки і пейзажі сну, були продовженням думок і спогадів, з яких він міг дізнаватися факти та ідеї, які після пробудження здавалися йому новими і цінними. Вінстона раптово вразило те, що смерть його матері, майже тридцять років тому, була трагічною і сумною, але ж це вже було неможливим. Трагедія, як він розумів, була пережитком старих часів, часів, коли людям ще було доступне приватне життя, любов і дружба, коли члени сім'ї підтримували і захищали один одного, і їм не потрібна була для цього якась певна причина. Спогади про матір розривали його серце на шматки, тому що він розумів, що вона померла, люблячи його, а він тоді був занадто малий та егоїстичний, щоб любити її у відповідь. Вона пожертвувала собою (хоч він і не пам'ятав, як саме це сталося) заради ідеї вірності своїй сім'ї, яку ставила понад усе. Він розумів, що сьогодні такого вже не може відбутися. Сьогодні людьми керували тільки страх, ненависть і біль, їм вже були не знайомі ніякі благородні почуття, такі як гідність або щира печаль. Все це він, здавалося, бачив у великих очах своєї матері і сестри, які дивилися на нього крізь зелену воду, опускаючись все глибше і глибше та продовжуючи нескінченно тонути.

Раптом він опинився на зеленому лузі, був теплий літній вечір, м'які промені сонця все навколо робили золотим. Пейзаж, на який він дивився, так часто повторювався у його снах, що він почав підозрювати, що бачив його у реальному житті. Коли він прокидався і думав про це, він називав це місце Золотою країною. Це було старе пасовище, обскубане кроликами, через яке пролягала вузька стежка, і то тут, то там були кротові нори. На протилежному боці пасовища гілки в'язів погойдувалися на вітрі, їх густа крона елегантно хиталася, немов жіноче волосся. Десь поблизу, хоч Вінстон його не бачив, протікав чистий струмок, у водах якого під вербами борсалася риба.

Через поле назустріч йому йшла чорнява дівчина. Раптом одним спритним рухом вона зірвала з себе одяг і презирливо відкинула його в бік. Її тіло було ніжним і гнучким, але воно не викликало у ньому бажання, він навіть не дивився на нього. У той момент його захопив сам жест, яким вона відкинула свій одяг, своєю грацією та впевненістю він, здавалося, здатен був знищити цілу культуру, цілу систему мислення. Здавалося, що і Старший Брат, і Партія, і Поліція Думок могли бути перетворені на попіл одним прекрасним рухом її тендітної руки. Це теж був жест старих часів. Вінстон прокинувся зі словом «Шекспір» на вустах.

Телеекран видав голосний монотонний свист, який не вщухав рівно тридцять секунд. Сім п'ятнадцять, час підйому для офісних працівників. Вінстон змусив себе вилізти з ліжка — спав він голяка, бо на одяг він отримував від Партії всього лише 3000 купонів на рік, а піжама коштувала аж 600. Він схопив брудну майку і труси, які лежали на стільці. Ранкова зарядка почнеться через три хвилини. Але вже наступної миті його зігнуло навпіл через сильний напад кашлю, який майже завжди мучив його після пробудження. Він настільки спустошував його легені, що відновити дихання вдавалося тільки лежачи на спині і роблячи серію глибоких вдихів. Його вени набрякли від кашлю, і варикозна виразка почала свербіти.

«Група від тридцяти до сорока!» — гавкнув пронизливий жіночий голос. «Група від тридцяти до сорока! Будь ласка, займіть свої місця. Від тридцяти до сорока!»

Вінстон підскочив і став по стійці «струнко» перед телеекраном, на якому вже з'явилося зображення молодої жінки, худорлявої, але м'язистої, одягненої в туніку та кеди.

«Згинання і розгинання рук!» — промовила вона. «Повторюйте за мною. Один два три чотири! Один два три чотири! Нумо, товариші, бадьоріше! Один два три чотири! Один два три чотири!..»

Біль у грудях після нападу кашлю трохи затьмарив враження від сну, але ритмічні рухи знову оживили їх. Поки Вінстон машинально крутив руками назад і вперед з виразом непохитної радості на обличчі (а саме такий вираз обличчя вважається правильним під час ранкової зарядки), він з усіх сил намагався подумки повернутися в часи свого раннього дитинства. Це було надзвичайно складно. Життя до п'ятдесятих років ніби стерлося з пам'яті. Не було ніяких записів чи інших свідоцтв, до яких можна було б звернутися, і навіть його власне життя здавалося якоюсь примарою. Ти наче пам'ятаєш якісь масштабні події, які, з великою ймовірністю, зовсім і не відбувалися, точніше ти пам'ятаєш якісь окремі деталі, але не можеш відтворити у пам'яті всю картину. А ще були довгі часові провали, коли взагалі не було спогадів про події, які сталися в ці періоди. У старі часи все було інакше. Навіть назви країн та їх обриси на карті були іншими. Наприклад, Злітна смуга № 1 в ті дні так не називалася: її називали Англією або Британією, хоча Вінстон був абсолютно впевнений, що Лондон завжди називався Лондоном.

Вінстон не міг точно пригадати час, коли Океанія не була у стані війни, але він був майже впевнений, що в його дитинстві був досить тривалий період миру, тому що один з його ранніх спогадів був про повітряну атаку, яка, здавалося, сталася зненацька. Можливо, це був час, коли на Колчестер була скинута атомна бомба. Він не пам'ятав самої атаки, але він пам'ятав, як батько стискав його руку, коли вони бігли кудись вниз, вниз, вниз, у якесь місце глибоко під землею. Він пам'ятав кручені сходи, які грюкали у нього під ногами, пам'ятав, що в якийсь момент він настільки стомився, що почав скиглити, тож їм довелося зупинитися і відпочити. Його мати у своїй звичайній повільній і трохи мрійливій манері йшла далеко за ними. Вона несла на руках його молодшу сестру, хоча, можливо, вона несла лише зв'язку ковдр: він не був до кінця впевнений, чи народилася тоді вже його сестра. Нарешті вони опинилися у шумному, людному місці, яке, як він зрозумів, було станцією метро.

Одні люди сиділи на підлозі, викладеній кам'яною плиткою, а інші, щільно притулившись один до одного, сиділи на багатоярусних металевих ліжках. Вінстон з сім'єю знайшли собі місце на підлозі, а поруч з ними сиділа літня пара. На старому був темний костюм і чорний кашкет, з-під якого стирчало сиве волосся, обличчя його було червоним, а очі блакитними і повними сліз. Від нього сильно пахло джином. Здавалося, що навіть замість поту його шкіра виділяла джин, а сльози, які текли з його очей, теж були чистим джином. Нехай він і був п'яний, але було видно, що він страждав від горя, щирого та нестерпного. По-своєму, по-дитячому Вінстон зрозумів, що сталося щось жахливе, неприпустиме, невиправне. А ще йому здавалося, що він знав, що саме це було. Когось, кого старий дуже любив, можливо, маленьку онуку, вбили. Кожні кілька хвилин він повторював:

«Не можна було їм довіряти. Я ж тобі казав, стара, казав! Ось до чого призвела наша довіра до них. А я завжди казав, що не можна було довіряти цим покидькам!»

Але яким саме покидькам не слід було довіряти, Вінстон вже не міг згадати.

Десь з того часу війна стала безперервною, хоча, якщо розібратися, це не завжди була одна і та сама війна. Протягом декількох місяців його дитинства у самому Лондоні відбувалися безладні вуличні бої, деякі з яких він добре пам'ятав. Але простежити історію всього періоду, сказати, хто з ким воював у певний момент, було неможливо, оскільки ні у письмових джерелах, ні в усних переказах не згадувалося про будь-який інший світогляд, крім того, що існував зараз. На сьогоднішній день, наприклад, у 1984 році (якщо це був 1984 рік) Океанія перебувала у стані війни з Євразією і у союзі з Остазією. Але ніхто ніколи не визнавав (ні у публічних, ні у приватних заявах), що ці три сили коли-небудь були згруповані інакше. Насправді, як Вінстон чудово пам'ятаю, пройшло всього чотири роки з тих пір, як Океанія воювала з Остазією і була у союзі з Євразією. Але це було його таємне знання, тому що якимось чином його пам'ять зберегла цей факт. Офіційно ніякої зміни союзників не відбувалося. Зараз Океанія воювала з Євразією — це означало, що Океанія завжди воювала з Євразією. «Сьогоднішній» ворог держави завжди уособлював абсолютне зло, і з цього випливало, що будь-яка минула або майбутня угода з ним була неможливою.

І найстрашніше, подумав він чи не в десятитисячний раз, з хрускотом відводячи плечі назад (руки на стегнах, повороти тулуба з боку в бік, вправа, яке мала приносити користь м'язам спини), це те, що все це могло бути правдою. Якщо Партія дійсно могла впливати на минуле і говорити про ту чи іншу подію, що вона ніколи не відбувалася, то це, звичайно, було гірше будь-яких тортур і смерті.

Партія заявляла, що Океанія ніколи не була у союзі з Євразією. Але він, Вінстон Сміт, знав, що Океанія була у союзі з Євразією всього лише чотири роки тому. Але де існувало це знання? Тільки у його власній свідомості, яка у будь-якому разі буде скоро знищена. І якщо всі інші сприймають брехню, яку нав'язує Партія, за правду, якщо всі записи розповідають одну і ту ж історію, тоді брехня залишається в історії та стає правдою. «Хто контролює минуле, — говорить одне з гасел Партії, — той контролює майбутнє: хто контролює сьогодення, той контролює минуле». І все ж минуле, хоч за своєю природою і змінне, ніколи не змінювалося. Все, що було правдою зараз, було і буде правдою завжди. Все досить просто. Все, що було потрібно — це нескінченна низка перемог над власною пам'яттю та свідомістю. Вони називали це «контролем реальності», на новомові — «дводумство».

«Стій, раз два! Вільно!» — бадьоро гаркнула фізкультурниця.

Вінстон опустив руки і повільно наповнив легені повітрям. Його розум вже дрейфував морем дводумства. Знати і не знати, усвідомлювати повну правдивість, розповідаючи ретельно сконструйовану брехню, одночасно дотримуватися двох взаємовиключних принципів, знаючи, що вони суперечать один одному, і вірити їм обом, використовувати логіку проти логіки, відкидати мораль і при цьому нібито слідувати їй, вірити, що демократія неможлива і що Партія є стражем демократії, забути все, що потрібно було забути, а потім знову відновити це у своїй пам'яті, коли це необхідно, а потім негайно забути про це ще раз, і, перш за все, застосувати той самий процес до цього процесу. Тут потрібно було проявити неймовірну розумову гнучкість: свідомо викликати несвідомий стан, а потім свідомо забути щойно пророблений акт самогіпнозу. Навіть для розуміння слова «дводумство» необхідно використовувати дводумство.

Фізкультурниця знову дала команду «струнко». «А тепер подивимося, хто з вас зможе дотягнутися до підлоги!» — з ентузіазмом сказала вона. «Спину тримаємо рівно, товариші, будь ласка. Раз два! Раз два!..»

Вінстон ненавидів цю вправу, бо вона викликала жахливий прострільний біль від п'ят до сідниць і часто все закінчувалося повторним нападом кашлю. Зціпивши зуби, він продовжив міркувати. Він подумав, що минуле не просто змінилося, воно було фактично знищено. Бо як можна було встановити достовірність навіть найочевиднішого факту, якщо не існувало жодних записів про нього, крім вашої власної пам'яті? Він спробував пригадати, в якому році він вперше почув про Старшого Брата. Він думав, що це було десь у шістдесятих, але з упевненістю сказати не міг. В історії Партії, звичайно, Старший Брат фігурував як лідер і страж Революції з її найперших днів. Його подвиги поступово відкидалися все далі назад у часі, поки не досягли легендарних сорокових і тридцятих років, коли капіталісти у своїх дивних капелюхах, які називалися циліндрами, все ще роз'їжджали вулицями Лондона у величезних блискучих автомобілях і скляних каретах, запряжених кіньми. Ніхто вже й не знав, що було правдою, а що вигадкою. Вінстон не міг навіть згадати, коли виникла сама Партія. Він не пригадував, щоб коли-небудь чув слово АНГСОЦ до 1960 року, але було можливо, що у його старомовній формі, а саме «англійський соціалізм», воно використовувалося і раніше. Все було дуже туманним. Але іноді дійсно можна було вказати на певну брехню. Наприклад, брехнею було те (а саме це стверджувалося в партійних підручниках історії), що Партія винайшла літаки. Однак Вінстон чітко пам'ятав літаки ще з раннього дитинства. Але що-небудь довести було неможливо, тому що ніяких доказів не існувало. Лише одного разу він тримав у руках безпомилкове документальне підтвердження підміни історичного факту. І тоді -

«Сміт!» — закричав з телеекрану скрипучий голос. «6079 Сміт В.! Так, так, ви! Нахиліться нижче, будь ласка! Я знаю, ви можете. Ви не стараєтесь. Будь ласка, нижче! Ось так вже краще, товаришу. Група, вільно. А зараз дивіться на мене».

Раптом по всьому тілу Вінстона виступив рясний піт. Вираз його обличчя при цьому не змінився. Ніколи не показувати свої емоції! Ніколи не показувати образи! В одну лише мить погляд міг видати вас. Він стояв і дивився, як фізкультурниця підняла руки над головою і — не те щоб якось витончено, але з дивовижною акуратністю і ефективністю — нахилилася і доторкнулася долонями пальців ніг.

«Ось, товариші! Ось так я хочу, щоб ви робили. Подивіться на мене ще раз. Мені тридцять дев'ять, і у мене четверо дітей. А тепер гляньте-но». Вона знову нахилилася. «Ви бачите, що мої коліна не зігнуті. Ви всі можете зробити так само, якщо захочете», — додала вона, випростуючись. «Будь-яка людина молодше сорока п'яти років цілком здатна торкнутися пальцями до підлоги. Не всім нам випала честь битися на передовій, але, принаймні, ми всі можемо тримати себе у формі. Згадайте наших хлопців на Малабарскому фронті! І моряків у плавучих фортецях! Подумайте, з чим їм доводиться миритися. А тепер спробуйте ще раз. Ось, зовсім інша справа, товаришу, так вже краще!» — підбадьорливо додала вона, коли Вінстон з різким випадом зумів вперше за кілька років торкнутися своїх пальців ніг з прямими колінами.

### Розділ 4

Почався черговий робочий день. З мимовільним глибоким зітханням (і неважливо, що телеекран був поруч) Вінстон притягнув до себе диктограф, здув пил з мікрофона і одягнув окуляри. Потім він розгорнув і скріпив разом чотири маленьких згортка, які тільки що вивалилися з пневматичної пошти з правого боку його столу.

У його кабінці було три отвори. Праворуч від диктографа була невелика пневматична труба для письмових повідомлень, зліва велика для газет; а на бічній стіні, на відстані витягнутої руки, була невелика продовгувата щілина, захищена гратами. Остання призначалася для утилізації макулатури. Тисячі, навіть десятки тисяч таких щілин були розташовані по всій будівлі, не лише у кожній кімнаті, але і через кожні кілька метрів у коридорах. Їх називали дірами пам'яті. Коли який-небудь документ підлягав знищенню або якщо хтось бачив, що десь лежить незрозумілий клаптик паперу, це вже була дія, доведена до автоматизму — підняти гратки найближчої діри пам'яті і викинути його, після чого теплий потік повітря віднесе той папірець до величезних печей десь у невідані глибини будівлі і перетворить на попіл.

Вінстон передивився чотири розгорнутих листки паперу. Кожен містив повідомлення, яке складалося з одного або двох рядків на скороченому жаргоні (не новомові, але там були терміни новомови), який використовувався в міністерстві для внутрішніх листувань. А повідомлення були наступні:


«Таймс» від 17.3.84 мова сб невірний прогноз африка виправити

«Таймс» від 19.12.83 прогнози трирічка 4 квартал 83 помилки виправити

«Таймс» від 14.2.84 мінідост неправильно шоколад виправити

«Таймс» від 3.12.83 повідомлення сб наказ двічіплюснедобре посилання неособи переписати повністю подати нагору документацію


З легким відчуттям задоволення Вінстон відклав четверте повідомлення. Це була складна і відповідальна робота, і за неї краще братися в останню чергу. Перші три повідомлення були рутинними справами, хоча друге, ймовірно, передбачало довге й нудне перебирання списків цифр.

Вінстон набрав «потрібні номери» на телеекрані і запросив відповідні випуски «Таймс», які вже через кілька хвилин випали з пневматичної труби на його стіл. Отримані ним повідомлення стосувалися статей і новин, які з тих чи інших причин було необхідно змінити або, згідно офіційної термінології, «виправити». Наприклад, у випуску «Таймс» від 17 березня 1984 року Старший Брат у своєму виступі напередодні передбачив, що південно-індійський фронт буде залишатися спокійним, а незабаром почнеться євразійський наступ у Північній Африці. Але сталося так, що Євразійське вище командування розпочало наступ саме у Південній Індії, залишивши Північну Африку в спокої. Тому необхідно було переписати абзац промови Старшого Брата таким чином, наче він передбачав саме те, що дійсно сталося. Або випуск «Таймс» від 19 грудня 1983 року, де були опубліковані офіційні прогнози виробництва різних категорій споживчих товарів у четвертому кварталі 1983 года, який також був шостим кварталом дев'ятого трирічного плану. Сьогоднішній випуск містив заяву про фактичний обсяг виробництва, який свідчив про те, що прогнози у всіх випадках були абсолютно невірними. Завдання Вінстона полягало у тому, щоб виправити вихідні цифри, щоб вони співпадали з більш пізніми. Що стосується третього повідомлення, то воно містило дуже просту «помилку», на виправлення якої піде буквально кілька хвилин. Зовсім нещодавно, якщо точніше, то у лютому, Міністерство достатку дало обіцянку (офіційний термін — «категорична обіцянка»), що у 1984 року не буде скорочень шоколадного пайка. Насправді, як було відомо Вінстону, шоколадний пайок мав бути зменшений з тридцяти грамів до двадцяти наприкінці поточного тижня. Все, що було потрібно, це змінити початкову обіцянку попередженням про те, що, ймовірно, у квітні буде необхідно скоротити раціон.

Як тільки Вінстон обробив кожне повідомлення, він вставив свої мовні виправлення до відповідних екземплярів «Таймс» і запхав їх у пневматичну трубку. Потім рухом, доведеним до автоматизму, він зім'яв вихідні повідомлення і всі записи, зроблені ним самим, та кинув їх у дірку пам'яті, щоб їх беслідно поглинуло полум'я.

Що саме відбувалося у невидимому лабіринті пневматичних труб, він не знав, але в загальних рисах він розумів, що там до чого. Як тільки всі необхідні виправлення у зазначених випусках «Таймс» будуть зібрані та структуровані, ці випуски будуть передруковані, вихідні копії знищені, а виправлені копії поміщені до файлотеки замість них. Цей постійний процес змін та виправлень застосовувався не тільки до газет, але і до книг, журналів, брошур, плакатів, листівок, фільмів, пісень, карикатур, фотографій — тобто до всіх видів літератури та документації, які могли мати будь-яке політичне чи ідеологічне значення. День за днем і майже кожну хвилину минуле оновлювалося. Таким чином, кожне пророцтво, зроблене Партією, могло бути підтверджено документальними доказами як вірне, і жодна новина або заява, яка суперечила нинішньому стану справ, не повинна була залишатися в архівних записах. Вся історія була ніби написана олівцем, вона стиралася і переписувалася рівно стільки разів, скільки було необхідно. І ніяк не можна було потім довести, що мала місце підміна. Основна частина Відділу Документації — до речі, набагато численніша, ніж сектор, в якому працював Вінстон — складалася із співробітників, в обов'язки яких входило відстеження та збір усіх копій книг, газет та інших документів, які потрібно було змінити або знищити. Випуски «Таймс», які через зміни у політичних поглядах або помилкові пророцтва, зроблені Старшим Братом, були переписані з десяток разів, зберігалися у спеціальному архіві, і не існувало жодної іншої копії, щоб протиставити їм. Книги також відзивалися та переписувалися знову і знову, і незмінно перевидавалися без визнання будь-яких змін. Навіть у письмових інструкціях, які Вінстон отримував і яких позбавлявся, щойно закінчував з ними працювати, ніколи не говорилося і не малося на увазі, що треба було щось «підробити»: це завжди були такі слова, як «описки», «помилки», «неточні цитати», які необхідно було «виправити» в інтересах точності.

Але насправді, подумав він, коригування чисельних показників Міністерства достатку навіть не можна було назвати підробкою. Це просто заміна однією дурниці іншою. Більша частина матеріалу, з яким доводилося мати справу, не мала ніякого відношення до реального життя, там було навіть менше реального, ніж у звичайній прямій брехні. Статистика у своїй первісній версії була такою ж фантастикою, як і у виправленій. Усі чисельні показники просто бралися з повітря, вигадувалися самими співробітниками Відділу Документації. Наприклад, прогноз Міністерства достатку оцінював виробництво взуття за квартал у сто сорок п'ять мільйонів пар. При цьому фактичний обсяг виробництва склав шістдесят два мільйони. Однак Вінстон, переписуючи прогноз, скоротив цю цифру до п'ятдесяти семи мільйонів, щоб, як і завжди, складалося враження, нібито квота була перевиконана. У будь-якому випадку шістдесят два мільйони не ближче до істини, ніж п'ятдесят сім чи сто сорок п'ять. Швидше за все, взуття взагалі не вироблялося. Ще більш імовірно, що ніхто не знав, скільки його було вироблено, втім, це нікого і не цікавило. Всі знали, що кожного кварталу величезна кількість черевиків вироблялася на папері, але приблизно половина населення Океанії ходила босоніж. І так було з усіма зафіксованими подіями, великими чи малими. Все ніби розчинялося у світі виправлень і переписувань, і врешті-решт, навіть поняття дати і року стали невизначеними.

Вінстон оглянув залу. У кабінці на іншому кінці кімнати з розумним виглядом сидів Тіллотсон, невисокий чоловік з маленькою темною борідкою. Він працював, не покладаючи рук, на колінах у нього лежала згорнута газета, а губи його майже торкалися мікрофона диктографа. Зі сторони здавалося, наче він намагався зберегти в секреті те, що надиктовував, щоб це залишилося лише між ним і телеекраном. Він підняв очі, і його окуляри вороже блиснули у напрямку Вінстона.

Вінстон майже не знав Тіллотсона і гадки не мав, над чим той працював. У співробітників Відділу Документації не прийнято було розповідати один одному про свою роботу. У продовгуватій залі без вікон стояло два ряди кабінок, і там завжди стояв нескінченний шелест паперів і гул голосів, які надиктовували мовні записи. Напевно з десяток людей Вінстон навіть не знав по імені, хоча кожен день бачив їх у коридорах або на двохвилинках ненависті. Він знав, що в кабінці поруч з ним блондинка середніх років день у день відстежувала і видаляла з преси імена людей, яких «випарували», щоб зробити так, наче вони ніколи не існували. В цьому була певна символічність, бо її власний чоловік випарувався кілька років тому. Через декілька кабінок від нього сидів тюхтій на ім'я Амплфорт, який мав дуже волохаті вуха та дивовижний талант сходу вигадувати рими і говорити віршами. Він займався виправленням віршів — це називалося «редагування остаточних текстів» — які стали ідеологічно неприйнятними, але з тих чи інших причин мали бути збережені в антологіях. І ця зала, де невпинно трудилися п'ятдесят з гаком робочих, була всього лише однієї підсекцією, наче сота у величезному вулику Відділу Документації. Далі по коридору, на верхніх і нижніх поверхах працювали інші рої співробітників, зайнятих безліччю інших видів робіт. Також існували величезні друкарні зі своїми редакторами, експертами по графіці та інше. Були там і ретельно обладнані студії для підробки фотографій. Був і цілий Відділ Телепрограм, де працювали інженери, продюсери та актори, спеціально відібрані за їх вміння імітувати голоси. Існували також цілі армії співробітників, чия робота полягала у складанні списків книг і періодичних видань, які слід було відкликати для подальших виправлень. Були величезні склади, де зберігалися виправлені документи, і цілі поверхи з печами, де знищувалися початкові версії цих матеріалів. І десь тут (але де саме ніхто не знав, це було секретом) сиділи керівники, які координували всі ці процеси і вирішували, який фрагмент минулого повинен бути збережений, який підроблений, а який повністю знищений.

Зрештою, Відділ Документації був всього лише маленькою частиною Міністерства правди, основне завдання якого полягало не у жонглюванні минулими подіями, а у постачанні громадян Океанії газетами, фільмами, підручниками, телеекранними програмами, п'єсами, романами… тобто усіма можливими видами інформації, від приписів до розваг, від статутів до гасел, від ліричних віршів до наукових трактатів, від дитячих книг по орфографії до словника новомови. Міністерство повинно було не тільки забезпечувати і задовольняти різноманітні потреби Партії, але і робити те саме на більш низькому рівні, тобто на рівні пролетаріату. Існував цілий ряд відділів, які займалися випуском пролетарської літератури, музики, драматургії та розвагами в цілому. Тут друкувалися газети, в яких майже нічого не було, крім коротких заміток про спорт, кримінальних історій та гороскопів, а також штампувались банальні п'ятицентові романи, фільми сексуального змісту та сентиментальні пісеньки, які були складені виключно механічними засобами за допомогою апарату, відомого як віршороб. Був навіть цілий спеціальний сектор — «Порносек» на новомові — який займався виробництвом низькопробних порнографічних фільмів, які розсилалися у запечатаних пакетах, і які можна було переглядати тільки тим членам Партії, хто був задіяний у їх виробництві.

Ще три згортки вислизнули з пневматичної труби, поки Вінстон працював, але це були прості завдання, і він впорався з ними ще до початку двохвилинки ненависті. Коли почуття ненависті в ньому стихло, він повернувся до своєї кабінки, взяв з полиці словник новомови, відсунув диктограф у бік, протер окуляри і взявся за свою головну ранкову роботу.

Найбільшим задоволенням у житті Вінстона була його робота. Здебільшого це була виснажлива рутина, але часом траплялися завдання настільки складні та суперечливі, що доводилось неабияк покумекати. Витончені, майстерні підробки, у яких вам ні на що було спертися, крім як на знання принципів АНГСОЦу і ваше власне розуміння того, чого від вас чекає Партія. Вінстону добре вдавалися такі «творчі» завдання. Іноді йому навіть довіряли виправлення передових статей у «Таймс», які були повністю написані на новомові. Він розгорнув згорток, який відклав ще з самого ранку. У ньому було написано:


«Таймс» від 3.12.83 повідомлення сб наказ двічіплюснедобре посилання неособи переписати повністю подати нагору документацію


На старомові (або стандартній англійській мові) це могло звучати так:

«Повідомлення про Наказ Старшого Брата у «Таймс» від 3 грудня 1983 року вкрай незадовільне і містить посилання на неіснуючих людей. Перепишіть його повністю і перед подачею відправте свій проект на розгляд керівництва».

Вінстон знайшов і прочитав оригінальну статтю. Наказ Старшого Брата на цей день був присвячений в основному відзначенню чудової роботи організації, відомої як ФФКК, яка поставляла сигарети та інші товари морякам у Плавучих фортецях. Так от товариш Візерс, поважний член Внутрішньої Партії, був удостоєний особливої уваги та нагороджений орденом «За видатні заслуги» другого ступеня.

Три місяці по тому ФФКК була раптово розпущена без пояснення причин. Імовірно, Візерс і його соратники тепер перебували в немилості, але ні в пресі, ні по телеекрану не було повідомлень щодо цього. Цього і слід було очікувати, оскільки політичних злочинців не прийнято було публічно судити та викривати. «Великі чистки», яким піддавалися тисячі людей, бувало, супроводжувалися публічними судовими процесами над зрадниками і думкозлочинцями, які привселюдно зізнавалися у своїх злочинах і згодом були страчені, але це були, скоріше, показні видовища, які відбувалися буквально раз на кілька років. Найчастіше люди, які викликали невдоволення Партії, просто зникали, і більше про них ніхто ніколи не чув. Ніхто не мав ні найменшого уявлення про те, що з ними траплялося. Вони навіть не завжди вмирали. Близько тридцяти людей, з якими Вінстон був особисто знайомий, не враховуючи його батьків, в той чи інший час зникли.

Вінстон задумливо почухав ніс скріпкою. У кабінці навпроти товариш Тіллотсон все ще щось надиктовував у свій диктограф. На мить він підняв голову, і знову кинув ворожий погляд у бік Вінстона. Йому стало цікаво, чи зайнятий товариш Тіллотсон тієї ж роботою, що і він сам. Це було цілком можливо. Така складна робота ніколи не довірялась лише одному виконавцю. З іншого боку, передати її комітету означало б відкрито визнати факт фальсифікації. Дуже ймовірно, що з десяток осіб зараз працювали над конкуруючими версіями того, що насправді сказав Старший Брат. А потім якийсь великий начальник з Внутрішньої Партії обере ту чи іншу версію, відредагує її і запустить складний механізм перехресних перевірок, а потім найдобірніша брехня осяде в офіційних записах і стане правдою.

Вінстон не знав, чим Візерс не догодив Партії. Можливо, справа у якихось махінаціях чи некомпетентності. Можливо, Старший Брат просто позбавлявся занадто популярного і відомого підлеглого. Можливо, Візерса або когось із його близьких підозрювали в єретичних думках. Або, можливо — що було найбільш ймовірно — це сталося просто тому, що чистки і випаровування були необхідною частиною механізму управління державою. Єдина реальна підказка містилася у словах «посилання неособи», що вказувало на те, що Візерс вже мертвий. Хоча не завжди арешт означав, що людини вже немає в живих. Іноді людей відпускали і дозволяли залишатися на свободі рік або два, але потім все одно вбивали. Бувало й так, що людина, яку ви давно вважали мертвою, з'являлася немов привид на якомусь публічному процесі, де своїми свідченнями викривала сотні інших, перш ніж зникнути, цього разу вже остаточно і назавжди. Однак Візерс вже був «неособою», тобто його не було: його ніколи не існувало. Вінстон вирішив, що недостатньо буде просто змінити акценти промови Старшого Брата. Краще буде взагалі перевести його заяву в інше русло, геть не пов'язане з початковою версією.

Він міг би перетворити промову Старшого Брата на звичайне викриття зрадників і думкозлочинців, але це було б занадто банальним, а якщо вигадати якусь перемогу на фронті або тріумф перевиробництва у дев'ятому трирічному плані, то це занадто ускладнить заяву і вимагатиме додаткових перехресних перевірок та уточнень. Ні, тут потрібна була якась ексклюзивна вигадка. Раптом у його голові виник, так би мовити, готовий образ певного товариша Огілві, який нещодавно героїчно загинув на полі бою. Іноді Старший Брат присвячував свої Накази Дню пам'яті якогось скромного, рядового члена Партії, життя і смерть якого він наводив у приклад, гідний наслідування. От і чудово, «сьогодні» він вшанує пам'ять товариша Огілві. Товариша Огілві ніколи не існувало, але кілька надрукованих рядків і фальшивих фотографій легко це виправлять.

Вінстон на мить замислився, потім присунув до себе диктограф і почав надиктовувати у звичному стилі Старшого Брата. Стиль цей було досить легко імітувати, він був одночасно військовий і педантичний, а ще мав певну характерну рису — ставити питання, а потім швидко відповідати на нього («Чому це нас вчить, товариші? А вчить це нас одному з основоположних принципів АНГСОЦу…», і так далі і тому подібне).

У трирічному віці товариш Огілві відмовився від усіх іграшок, крім барабана, автомата та іграшкового гвинтокрила. У шість років — до речі, на рік раніше, ніж належить, але Партія великодушно пішла йому назустріч — він вступив до лав Юних розвідників, а в дев'ять років уже став командиром загону. Коли йому було одинадцять, Огілві повідомив Поліції Думок про свого дядька після того, як підслухав розмову, де той, як йому здалося, проявляв свої злочинні схильності. У сімнадцять років він був районним організатором Молодіжної антисексуальної ліги. У дев'ятнадцять сконструював ручну гранату, яка була прийнята на озброєння Міністерством Миру, і вже під час першого випробування вбила тридцять одного євразійського солдата за раз. У двадцять три роки він героїчно загинув у бою. Коли він пролітав над Індійським океаном з важливими повідомленнями, його почали переслідувати ворожі реактивні літаки, тож він обтяжив своє тіло кулеметом і вистрибнув з гвинтокрила у воду, прихопивши собою на дно і самі повідомлення, щоб вони не дісталися ворогові — так він і загинув, сказав Старший Брат, і цей відважний та самовідданий вчинок мимоволі викликає почуття гордості за нашого побратима. Так, ще Старший Брат додав кілька зауважень про чистоту і цілеспрямованість життя товариша Огілві. Він не курив і був категорично проти алкоголю, не витрачав час на дурні розваги, і щодня займався у спортзалі, а ще дав обітницю безшлюбності, вважаючи шлюб і турботу про сім'ю несумісними з цілодобовим служінням своїй батьківщині. Всі його розмови були лише про принципи АНГСОЦу, і єдиною метою його життя було знищення євразійського ворога і полювання на шпигунів, саботажників, думкозлочинців і зрадників великої держави Океанія.

Вінстон все ніяк не міг вирішити, нагородити товариша Огілві орденом «За видатні заслуги» чи ні, але врешті-решт все ж відмовився від цієї ідеї через зайві перехресні посилання та наступні перевірки, які це може потягнути за собою.

Він знову глянув на свого суперника в протилежній кабінці. Тепер він уже був майже впевнений, що Тіллотсон був зайнятий тієї ж роботою, що і він. Неможливо було дізнатися, чия версія буде в кінці кінців прийнята як остаточна, але він був глибоко переконаний, що це буде саме його робота. Товариш Огілві, про якого ще годину тому ніхто не знав, тепер був існуючим фактом. Вінстону здалося цікавим, що можна створювати мертвих людей, а не живих. Товариш Огілві, якого ще вранці навіть не існувало, тепер існував у минулому, і як тільки факт підміни буде забутий, його існування буде настільки ж достовірним, як існування Карла Великого або Юлія Цезаря.

### Розділ 5

В їдальні з низькою стелею, глибоко під землею, повільно тягнулася черга за обідом. Там зібралася вже ціла купа людей і приміщення просто гуділо у какофонії голосів. Кислуватий запах тушкованого м'яса валив через вузьке віконце прилавка, і його не міг навіть перебити гіркий присмак джину «Перемога». У дальньому кутку їдальні був невеликий бар, точніше це був просто отвір у стіні, де джин можна було купити по десять центів за склянку.

«А ось і ти», — сказав голос позаду Вінстона.

Він озирнувся. Це був його друг Сайм, який працював у Дослідницькому Відділі. Можливо, «друг» було не зовсім правильне слово. Нині у вас не було друзів, усюди вас оточували самі лише «товариші», але були товариші, компанія яких не так сильно дратувала. Сайм був філологом, знавцем новомови. Він входив у велику групу експертів, які якраз працювали над складанням одинадцятого видання Словника новомови. Сайм був ще кволішим за Вінстона, маленького зросту, з темним волоссям, якимось одночасно сумним та глузливим обличчям та великими очима, які завжди на тебе витріщались, тому здавалося, що під час розмови він завжди уважно вивчає тебе.

«Я хотів запитати, чи є у тебе леза для бритви», — сказав він.

«Ні однісінького!» — сказав Вінстон з деякою винуватою поспішністю. «Де я тільки не шукав. Таке враження, що їх більше взагалі не існує».

Зараз всі постійно просили один у одного леза для гоління. Насправді у Вінстона ще залишилося два невикористаних, які він завчасно приберіг на чорний день. Ось уже два місяці, як леза зникли з прилавків магазинів. Так було завжди, у певний момент знаходився який-небудь необхідний товар, який партійні магазини не могли постачати. Іноді це були гудзики, іноді нитки, іноді шнурки. Ось зараз настав час лез для гоління. Дістати їх, якщо це взагалі вдавалося, можна було потайки тільки на «вільному» ринку.

«Я голюся одним і тим самим лезом вже шостий тиждень», — додав він для більшої правдоподібності.

Черга трохи просунулася вперед, і знову зупинилася. Вінстон повернувся до Сайма. Вони взяли жирні металеві таці, які лежали у кінці прилавку.

«Ти вчора ходив дивитися, як вішають полонених?» — запитав Сайм.

«Я працював, — байдуже відповів Вінстон, — думаю, скоро це будуть показувати у кіно, там і подивлюся».

«Ой, ну теж мені, порівняв. Це ж зовсім інші враження», — сказав Сайм.

Його глузливий погляд ковзнув по обличчю Вінстона. Здавалося, що його очі так і говорили: «Я знаю тебе, я бачу тебе наскрізь. Я дуже добре знаю, чому ти не пішов на страту цих в'язнів». Сайм був жахливим фанатиком та ортодоксом, і завжди говорив з якоюсь відразливою зловтіхою про повітряні атаки на ворожі міста, про тортури і зізнання думкозлочинців, про страти у підвалах Міністерства Любові. Вінстон у таких випадках завжди намагався змінити тему розмови, наприклад, на тему особливостей новомови. Це була рідна стихія Сайма, і тоді він перетворювався на авторитетного та цікавого співрозмовника. Вінстон злегка повернув голову, щоб уникнути погляду великих темних очей.

«Непогане видалось повішення», — задумливо сказав Сайм. «Я думаю, краще, коли вони не зв'язують їм ноги. Мені подобається дивитися, як вони брикаються і борсаються. І, найголовніше, коли наприкінці у них з рота вивалюється язик, такий синюшний, майже фіолетовий. Це мене дуже тішить».

«Наступний!» — закричала пролка у білому фартусі з черпаком у руках.

Вінстон і Сайм просунули свої підноси у вузьке віконце. На кожний швидко поставили звичайний обідній набір — металева миска з рожево-сірим шматком тушкованого м'яса, шматок хліба, кубик сиру, чашка кави «Перемога» без молока і одна таблетка сахарину.

«Он там є місце, під телеекраном», — сказав Сайм. «І давай по дорозі візьмемо ще по стаканчику джина».

Джин подавали у порцелянових кружках без ручок. Вони пройшли через переповнену їдальню та поставили свої таці на металевий стіл, де хтось залишив жирну калюжу з м'ясної підливи — бридка на вигляд каламутна рідина, схожа на блювотиння. Вінстон взяв свою кружку з джином, на мить зупинився, щоб зібратися з духом, і проковтнув все за один раз. Змахнувши сльози з очей, він раптом зрозумів, що голодний. Він почав наминати тушковане м'ясо ложка за ложкою, роздумуючи над тим, що в цій кашоподібній субстанції йому періодично траплялися в'язкі рожеві згустки, які, ймовірно, були якимось наповнювачем з м'ясним смаком. Вони мовчки їли свій обід. За столом зліва від Вінстона хтось невпинно та нерозбірливо теревенів, що було більше схоже на якесь крякання.

«Як там просувається робота зі Словником?» — запитав Вінстон, підвищуючи голос, щоб заглушити шум.

«Та потроху просувається», — відповів Сайм. «Зараз якраз займаюся прикметниками. Дуже цікаво».

При згадці новомови він одразу аж засяяв. Він відсунув у бік свою миску, взяв в одну руку шматок хліба, а в іншу сир, і перехилився через стіл, щоб мати можливість говорити без крику.

«Одинадцяте видання буде остаточним», — сказав він. «Ми надаємо мові остаточної форми — саме так вона виглядатиме, коли ніхто більше не говоритиме жодною іншою мовою. Коли ми закінчимо, людям, подібним до нас з тобою, доведеться вчити мову наново. Ти напевно думаєш, що наше головне завдання — вигадувати нові слова. А ось і ні! Навпаки, ми знищуємо слова — десятки, сотні слів кожного дня. Ми скорочуємо мову до мінімуму. В Одинадцятому виданні не буде жодного слова, яке застаріє до 2050 року».

Він жадібно відкусив хліб і зробив кілька ковтків кави, а потім продовжив говорити з якоюсь педантичною наполегливістю. Його худорляве обличчя пожвавилося, а погляд став якимось замріяними.

«Дивовижна річ це знищення слів. Звичайно, від багатьох дієслів та прикметників нікуди не дітися, але є сотні іменників, яких можна спокійно позбутися. І я говорю не лише про синоніми, бо ж є ще антоніми. Зрештою, яке виправдання існує для слова, яке просто має протилежне значення до іншого слова? Будь-яке слово вже і так містить у собі свою протилежність. Візьмемо, наприклад, слово «добре». Якщо у вас є таке слово, як «добре», навіщо тоді таке слово, як «погано»? «Недобре» підійде набагато краще, тому що це дійсно повна протилежність, а «погано» — ні. Або, знову ж таки, якщо вам потрібна більш сильна версія слова «добре», який сенс мати цілий ряд розпливчастих непотрібних слів, таких як «відмінно», «чудово» і так далі? Все це можна замінити словом «плюсдобре». Слово «двічіплюсдобре» дасть вам ще більш сильне значення. Звичайно, ми вже використовуємо ці форми, але в остаточній версії новомови інших варіантів просто не існуватиме. Зрештою, всі поняття доброго та поганого будуть міститися всього у шести словах — але фактично це буде лише одне слово. Хіба ти не бачиш красу всього цього, Вінстоне? Ну, звичайно, спочатку все це спало на думку СБ», — додав він, трохи запнувшись.

При згадці про Старшого Брата вираз обличчя Вінстона, мабуть, був не досить радісним, і Сайм відразу помітив цей брак ентузіазму.

«Вінстоне, ти, я дивлюся, не дуже любиш новомову», — майже з огидою сказав він. «Навіть коли ти пишеш нею, ти все одно думаєш на старомові. Я читав кілька твоїх статей для «Таймс». Вони досить непогано написані, але це все одно лише переклади. У глибині душі ти волів би використовувати старомову з усією її розпливчастістю та марними семантичними відтінками. Ти не розумієш краси знищення слів. Ти взагалі хоч розумієш, що новомова — це єдина мова у світі, словниковий запас якої з кожним роком стає все менше?»

Вінстон, звичайно, знав це. Він спробував зробити максимально розумний вираз обличчя і посміхнувся, не наважуючись заговорити. Сайм відкусив ще один шматок хліба, швидко прожував його і продовжив:

«Хіба ти не розумієш, що головна мета новомови — це звести процес мислення до мінімуму? Зрештою, ми зробимо думкозлочин буквально неможливим, бо не буде слів, щоб навіть висловити його. Кожне поняття, яке коли-небудь може знадобитися, буде виражене рівно одним словом, і значення цього слова буде чітко визначене, а всі його допоміжні значення будуть стерті та забуті. Вже в Одинадцятому виданні ми значно наблизимося до цього історичного моменту. Але цей процес ще довго триватиме після того як ми з тобою помремо. Щороку слів буде все менше і менше, а кругозір буде ставати все вужчим. Навіть зараз, звичайно, не може бути ніяких виправдань для думкозлочинів. Це просто питання самодисципліни та контролю реальності. Але врешті-решт і в цьому не буде потреби. Революція завершиться, коли мова стане досконалою. Новомова — це АНГСОЦ, а АНГСОЦ — це новомова», — додав він з якимось містичним задоволенням. «Тобі коли-небудь спадало на думку, Вінстоне, що найпізніше до 2050 року не залишиться у живих жодної людини, яка змогла б зрозуміти розмову, яку ми ведемо з тобою зараз?»

«Крім…» — з сумнівом почав Вінстон і зупинився.

Йому так і кортіло сказати «крім пролів», але він стримався, не будучи повністю впевненим, що це зауваження було доречним. Однак Сайм здогадався, що він збирався сказати.

«Проли — не люди», — недбало сказав він. «До 2050 року, а можливо й раніше, всі знання про старомову зникнуть. Вся література минулого буде знищена. Чосер, Шекспір, Мільтон, Байрон, всі вони будуть існувати лише у версіях новомови, не просто змінені на щось інше, а буквально перетворені на дещо геть протилежне до того, чим вони були раніше. Зміниться навіть література Партії. Зміниться навіть її гасло. Як зможе існувати гасло «свобода — це рабство», якщо саме поняття свободи буде скасовано? Сам алгоритм мислення буде іншим. Думок, у тому розумінні, яке існує зараз, не буде. Благонадійність означає відсутність думок, а точніше відсутність потреби у думках. Благонадійний той, хто не мислить взагалі».

«Колись, — подумав Вінстон з якоюсь раптовою впевненістю, — Сайм зникне, колись він однозначно випарується». Він надто розумний. Він все бачить надто чітко і говорить надто сміливо. Партія не любить таких. Одного дня він зникне. Це написано у нього на обличчі.

Вінстон доїв хліб з сиром. Він сів впівоберта, щоб допити каву. За столом зліва чоловік з різким голосом все ще торохтів. Молода жінка, яка, ймовірно, була його секретарем і сиділа спиною до Вінстона, слухала його і, здавалося, охоче погоджувалася з усім, що той казав. Час від часу Вінстон вловлював такі репліки як «Я думаю, ви маєте рацію, я повністю з вами згодна», вимовлені тонким і досить дурнуватим жіночим голосом. Водночас інший голос не замовкав ні на мить, навіть коли говорила його співрозмовниця. Вінстон знав цього чоловіка в обличчя, хоча про нього самого майже нічого не знав, окрім того, що той займав якусь високу посаду у відділі Художньої літератури. Це був чоловік років тридцяти, з широкою мясистою шиєю і великою щелепою. Його голова була трохи закинута назад, тому його окуляри відбивали світло ламп, і через це Вінстон бачив тільки два порожніх дзеркальних диска замість очей. З потоці звуків, що виривалися з його рота, було практично неможливо вичленити жодного слова. Одного разу Вінстону все ж вдалося вловити фразу — «повне і остаточне викорінення гольдштейнізму» — яка звучала, як одне довге слово. Але загалом вся його мова була просто одноманітним кряканням. І хоч розібрати, що говорив цей чоловік було майже неможливо, загальний характер і спрямованість розмови були зрозумілі. Ймовірно, він засуджував Гольдштейна і вимагав більш суворих заходів проти думкозлочинців і саботажників, ймовірно, він обурювався звірствами євразійської армії, а також звеличував заслуги Старшого Брата або солдатів на Малабарском фронті — але це не мало ніякого значення. Що б він там не говорив, можна було без сумніву сказати, що кожне його слово мало на увазі продемонструвати його благонадійність, все, що він говорив, було чистою пропагандою, чистим АНГСОЦом. Спостерігаючи за цим усім, Вінстон навіть подумав, що цей крякало взагалі не справжня людина, а якийсь робот. Говорив не його мозок, а його гортань. Какофонія, яка з нього лунала, складалася зі слів, але це не була мова в істинному розумінні цього слова: це був звук, видаваний несвідомо, як крякання качки.

Сайм на мить замовк, малюючи щось ложкою у рідині з-під тушкованого м'яса. Голос за сусіднім столом знову щось крякнув, чомусь навіть навколишній шум його не заглушав.

«У новомові є слово, — сказав Сайм, — я не знаю, чи знаєш ти його: «крякоговір», це коли хтось крякає, як качка. Це одне з тих цікавих слів, які мають два протилежних значення. Коли таке кажеш про супротивника, це звучить як образа, а коли про того, з ким згоден, це похвала».

«Безсумнівно, Сайм випарується», — знову подумав Вінстон. Він подумав про це з жалем, хоча добре знав, що Сайм його зневажав, і був цілком здатний звинуватити у думкозлочині, якби побачив для цього хоч найменшу підставу. Але щось з цим Саймом було не так. Йому чогось не вистачало: якоїсь обачності, показної байдужості, можливо, навіть звичайної дурості, яка могла б його колись врятувати. Не можна сказати, що він був «неблагонадійним». Він вірив у принципи АНГСОЦу, любив Старшого Брата, радів перемогам, ненавидів зрадників не просто щиро, а навіть з якимось невтомним завзяттям, не властивим рядовому члену Партії. І все одно було в ньому щось дивне, щось підозріле. Він говорив речі, про які краще було б мовчати, він читав надто багато книжок, він часто бував у кафе «Каштан», яке було улюбленим місцем художників і музикантів. Звичайно, не було закону, навіть неписаного, який забороняв би відвідувати це кафе, але бути поміченим у цьому місці було поганим знаком. Тут збиралися старі, дискредитовані лідери Партії, перш ніж остаточно випаруватися. Говорили, що там бачили самого Гольдштейна багато років або навіть десятиліть тому. Долю Сайма передбачити було неважко. І все ж як не крути, якби Сайм хоча б на секунду вловив природу потаємних думок Вінстона, він негайно здав би його Поліції Думок. Як і будь-хто інший, звичайно, але Сайм зробив би це з більшим завзяттям і задоволенням, ніж інші. Але навіть завзяття його не врятує. Благонадійний той, хто не мислить взагалі.

Сайм підняв очі. «А ось і Парсонс», — сказав він.

Щось у тоні його голосу підказувало, що йому хотілося додати: «цей клятий дурень». Парсонс, сусід Вінстона по поверху у будинку «Перемога», проштовхувався до них з іншого кінця їдальні — огрядний чоловік середнього зросту зі світлим волоссям і жаб'ячим обличчям. До тридцяти п'яти років у нього вже було солідне черевце і жирові складки на потилиці, але рухався він бадьоро і якось по-хлоп'ячому хутко. Він взагалі був схожий на підлітка-переростка, і хоча він був одягнений у звичайний партійний комбінезон, дивлячись на нього чомусь мимоволі уявляв його у синіх шортах, сірій сорочці і червоній хустці на шиї — уніформі Загону юних розвідників. Уява так і малювала його з ямочками на колінах і пухкими рученятами, які здригаються у несамовитому марші. Парсонс дійсно так і шукав привід покрасуватися у шортах — тому завжди був першим, хто виступав з пропозиціями організувати масовий турпохід або який-небудь інший активний захід. Він привітав їх обох радісним «Фізкульт-привіт!», сів за стіл, і їх накрила хвиля різкого смороду поту. Краплі вологи виступали на його рум'яному обличчі. Його здатність до потовиділення була просто феноменальною. У Громадському центрі завжди можна було визначити, коли він грав у настільний теніс по вологій рукоятці ракетки. Сайм дістав смужку паперу з довгим стовпчиком слів, і почав його уважно перечитувати, крутячи чорнильний олівець між пальцями.

«Ой, тільки гляньте, хто це у нас працює в обідню перерву», — сказав Парсонс, підштовхуючи Вінстона ліктем. «Яка відданість роботі, га? Що у тебе там таке, друже? Мабуть, щось занадто розумне для мене. Сміте, друже, а я за тобою ганяюся. Ти забув здати гроші».

«На що саме», — запитав Вінстон, автоматично намацуючи купюри у кишені. Близько чверті зарплати доводилося віддавати на усілякі добровільні внески, яких було так багато, що їх важко було відстежувати.

«На Тиждень Ненависті. Ми всім будинком здаємо. Я збираю гроші з усіх будинків по нашій вулиці. Ми маємо докласти всіх зусиль, адже ми не хочемо зганьбитися на святі. Кажу тобі, я буду ні до чого, якщо на нашому старому будинку «Перемога» не висітимуть найбільші прапори з усією вулиці. Ти обіцяв здати два долари».

Вінстон знайшов і віддав дві зім'яті брудні однодоларові купюри, які Парсонс вклав у невеликий записничок, і зробив запис акуратними друкованими літерами.

«До речі, друже, — сказав він, — чув, мій малий вчора підстрелив тебе з рогатки. Я задав йому доброго прочухана за це. Я сказав, що заберу у нього рогатку, якщо він зробить це знову».

«Думаю, він просто був трохи засмучений, що не піде на страту у парк», — сказав Вінстон.

«Ну, так, настрій у них правильний, тут годі й казати! Вони з сестрою, звичайно, ті ще малі посіпаки, але це все через захопленість і відданість спільній справі! Все, про що вони думають — це шпигуни, зрадники, ну, і, звичайно ж, війна. Знаєш, що моя маленька донька зробила минулої суботи, коли її загін вирушив у похід вздовж Беркхамстеда? Вона підбила ще двох дівчаток втекти з нею з походу і протягом усього дня вони стежили за якимось підозрілим типом. Вони йшли за ним дві години, прямо через ліс, а потім, коли дісталися Амершема, здали його патрульним».

«Навіщо вони це зробили?» — запитав Вінстон, дещо приголомшений. Парсонс переможно продовжив:

«Моя дочка здогадалася, що він ворожий агент, який, наприклад, міг десантуватися у наших краях. Але головне не це, друже. Як ти думаєш, що у першу чергу привернуло її увагу? Вона помітила, що на ньому були дивні туфлі, сказала, що ніколи раніше не бачила, щоб хтось носив таке взуття. Тож, швидше за все, він був іноземцем. Досить розумно для семирічної дівчинки, га?»

«І що сталося з цим чоловіком?» — запитав Вінстон.

«Цього я, звичайно, не знаю. Але я б не здивувався, якщо…» — Парсонс зробив жест, ніби прицілюється з автомата і клацнув язиком, зображуючи постріл.

«Добре», — відсторонено буркнув Сайм, не відриваючись від смужки паперу.

«Звичайно, ми не можемо дозволити собі розслабитися, потрібно завжди бути напоготові», — покірно погодився Вінстон.

«Я про це і говорю, йде війна», — сказав Парсонс.

Немов на підтвердження цього, прямо над їх головами з телеекрану пролунав звук труби. Однак цього разу це було не проголошення чергової військової перемоги, а всього лише заява Міністерства Достатку.

«Товариші!», — вигукнув енергійний молодий голос. «Увага, товариші! У нас для вас чудові новини. Перемога на виробничому фронті! Підсумкові звіти по виробництву всіх видів споживчих товарів показують, що рівень життя громадян підвищився не менше ніж на двадцять відсотків за останній рік. Цього ранку по всій Океанії прокотилися масові спонтанні демонстрації, робочі виходили з фабрик і офісів, радісно марширували по вулицях з транспарантами, висловлюючи свою вдячність Старшому Братові за нове щасливе життя, яке вони мають завдяки його мудрому керівництву. Зараз я зачитаю вам деякі показники. Продукти харчування…»

Фраза «нове щасливе життя» повторювалася кілька разів. Останнім часом це була найулюбленіша фраза Міністерства достатку. Парсонс, чия увага явно була більше зосереджена на звуці труби, сидів і слухав повідомлення з урочистим, але абсолютно тупим виразом обличчя. Очевидно, він і гадки не мав, що означають всі ці цифри, але інтуїтивно здогадувався, що вони повинні викликати у нього почуття радості та тріумфу. Він витягнув з кишені величезну брудну люльку, наполовину заповнену обвугленим смердючим тютюном. При нормі тютюну 100 грамів на тиждень рідко вдавалося набити люльку до самого верху. Вінстон закурив сигарету «Перемога», яку обережно тримав тільки горизонтально. Новий пайок видадуть лише завтра, а у нього залишилося лише чотири цигарки. На мить він заткнув вуха, щоб не чути гул голосів, і почав прислухатися до того, що говорив телеекран. Виявилося, що були навіть демонстрації, щоб подякувати Старшому Брату за підвищення норми шоколаду до двадцяти грамів на тиждень. Але ж тільки вчора, подумав він, було оголошено, що раціон повинен бути зменшений з тридцяти до двадцяти грамів на тиждень. Чи можливо, що люди просто проковтнули все це і забули вже через двадцять чотири години? Так, виявляється, це можливо. Парсонс точно проковтнув це не пережовуючи, немов тупа свійська тварина. Крякало за сусіднім столом теж ковтав інформацію фанатично, пристрасно, з лютим бажанням вистежити, засудити і випарувати будь-якого, хто припустить, що минулого тижня раціон становив тридцять грамів. Сайм теж це проковтнув, хоча і більш складним способом, який передбачав дводумство. Невже Вінстон був тут єдиним, хто пам'ятав, як все було насправді?

З телеекрану продовжувала сипатися несамовита казкова статистика. У порівнянні з минулим роком було більше їжі, більше одягу, більше будинків, більше меблів, більше каструль, більше палива, більше кораблів, більше гвинтокрилів, більше книг, більше немовлят — більше всього, крім хвороб, злочинів і божевілля. Рік за роком, хвилина за хвилиною, все стрімко покращувалось. Як і Сайм раніше, Вінстон взяв ложку і почав вазюкати бліду підливу, яка розтікалася по столу, виводячи у ній якісь незрозумілі візерунки. Він обурено розмірковував про фізичну структуру життя. Чи завжди так було? Чи завжди їжа була такою на смак? Він окинув поглядом їдальню. Переповнена кімната з низькою стелею і брудними стінами, обшарпані металеві столи та стільці, поставлені так близько один до одного, що ви сидите, торкаючись ліктем свого сусіда, зігнуті ложки, пом'яті таці, обдерті емальовані залізні кружки, всі поверхні жирні й липкі, у кожній тріщині бруд, а ще змішаний кислуватий запах низькопробного джина, поганої кави, тушкованого м'яса і брудного одягу. Все всередині і зовні вас немов протестувало проти існуючого порядку речей, вас не покидало відчуття, що вас позбавили чогось, на що ви маєте законне право. Так, Вінстон не знав іншого життя. Скільки він себе пам'ятав, їжі завжди було мало, у людини ніколи не було достатньо шкарпеток або спідньої білизни, тому вони були дірявими від старості, меблі завжди були пошарпані та хиткі, кімнати недостатньо опалювалися, поїзди були переповнені, будинки давали тріщини та руйнувалися, хліб був черствим, кава гидкою на смак, сигарет мало, а чай взагалі був великою рідкістю. Не вистачало всього, і тільки дешевого синтетичного джину завжди було вдосталь. Йшли роки, ви старіли, а ситуація, здавалося, лише погіршувалася. І якщо чим далі, тим більше вас нудить від дискомфорту, бруду і бідності, від нескінченних холодних зим і липкості старих шкарпеток, від вічно непрацюючих ліфтів і крижаної води з-під крану, від жорсткого мила, яке дряпає вашу шкіру, від сигарет, які розвалюються, від їжі з дивним неприємним присмаком — хіба все це не ознаки того, що так не має бути, що все це неприродньо? Напевно, люди вважають це нестерпним, тому що у них все ж залишилися якісь крихти спогадів (можливо, на підсвідомому рівні), що колись все було зовсім інакше.

Він знову оглянув їдальню. Майже всі виглядали потворно, хоча, мабуть, вони все одно виглядали б так само, якби і не були одягнені в однакові формені сині комбінезони. У дальньому кінці кімнати, сидячи за столом на самоті, маленький, схожий на жука чоловічок пив каву, обхопивши своїми рученятами облуплену білу кружку. Його маленькі очі бігали зі сторони в сторону, кидаючи косі підозрілі погляди на оточуючих. Як легко, подумав Вінстон (якщо, звичайно, не придивлятися до оточуючих людей) повірити в існування, і навіть переважання серед населення того фізично ідеального типу людини, який малює у нашій уяві Партія: високі м'язисті юнаки і стрункі дівчата з пишними грудьми, світловолосі, повні життя, засмаглі, безтурботні… насправді, наскільки він міг судити, більшість людей у Злітній смузі № 1 були невисокими, чорнявими та не красивими. Цікаво, що саме люди з такою жукоподібною зовнішністю переважали у міністерствах: маленькі чоловічки на коротких ніжках, які починали активно набирати вагу та обростати жиром ще з підліткового віку, але при цьому були метушливими та на диво прудкими, з жирними байдужими обличчями і маленькими свинячими очима. Цей тип, здавалося, найкраще процвітав під владою Партії.

Оголошення Міністерства достатку закінчилося ще одним звуком труби і змінилося різкою немелодійною музикою. Парсонс, доведений до якогось дебільного ентузіазму незрозумілим йому потоком цифр, вийняв люльку з рота.

«А Міністерство достатку в цьому році, ба, які молодці», — сказав він з діловим виразом обличчя. «До речі, Сміте, може в тебе є леза для гоління?»

«Жодного», — сказав Вінстон. «Я сам користуюся одним і тим самим лезом ось уже шостий тиждень».

«Ну, тоді грець із ним… просто подумав, спитаю у тебе про всяк випадок, друже».

«Вибачай», — сказав Вінстон.

Крякало за сусіднім столом замовк під час оголошення Міністерства достатку, але коли повідомлення закінчилося, знову почав віщати, навіть ще голосніше, ніж раніше. Вінстон раптом зрозумів, що чомусь думає про місіс Парсонс з її тонким волоссям і пилом у зморшках. Через кілька років її діти донесуть на неї у Поліцію Думок. Місіс Парсонс випарується. Сайм випарується. Вінстон випарується. О'Брайан випарується. А от Парсонс, навпаки, ніколи не випарується. Крякало теж ніколи не випарується. Маленькі жукоподібні чоловічки, які швидко пересуваються на своїх коротких ніжках по лабіринту коридорів міністерств, теж ніколи не випаруються. І дівчина з темним волоссям з відділу Художньої літератури — вона теж ніколи не випарується. Йому здавалося, що він інстинктивно знав, хто виживе, а хто загине, хоча що саме є гарантією виживання, сказати було складно.

У цей момент його роздуми щось різко перервало. Дівчина за сусіднім столиком розвернулася і дивилася в його сторону. Це була дівчина з темним волоссям і червоним поясом. Вона скоса глянула на нього, але скоріше з цікавістю. Як тільки їх погляди зустрілися, вона знову відвернулася.

По хребту Вінстона пробіг неприємний холодок. Його охопив жах, який майже відразу зник, але залишив після себе осад занепокоєння. Чому вона спостерігала за ним? Чому переслідувала на кожному кроці? На жаль, він не міг згадати, чи сиділа вона за столом, коли він прийшов, або підсіла вже після того, як він тут сів. Але вчора під час двохвилинки ненависті вона сіла прямісінько за ним, хоча у цьому не було ніякої необхідності, адже вільних місць у залі було предостатньо. Цілком ймовірно, що вона хотіла послухати і переконатися, що він кричить досить голосно.

Він знову почав думати про те, що вона, мабуть, все-таки не була агентом Поліції Думок, але такі ось розвідники-любителі були набагато небезпечніші навіть за Поліцію Думок. Вінстон не знав, як довго вона дивилася на нього, але, можливо, цілих п'ять хвилин, і можливо, він не повністю контролював вираз свого обличчя у цей момент. Було надзвичайно небезпечно дозволяти своїм думкам блукати у нетрях свідомості, коли ти знаходився у людному місці або в межах досяжності телеекранів. Будь-яка дрібниця може тебе видати — нервовий тік, несвідома стурбованість, звичка бурмотіти собі під носа — все, що несе у собі хоч найменший натяк на відхилення від норми, на те, що тобі є що приховувати. У будь-якому випадку, мати невідповідний вираз обличчя (наприклад, недовірливо дивитися при повідомленні про перемогу) саме по собі було порушенням, яке тягло за собою покарання. На новомові для цього існувало спеціальне слово: це називалося «лицезлочин».

Дівчина відвернулася. Можливо, вона насправді не переслідувала його, можливо, це збіг, що вона сиділа так близько до нього два дні поспіль. Сигарета у нього згасла, і він обережно поклав її на край столу. Він зможе докурити її після роботи, якщо з неї не випаде тютюн. Цілком ймовірно, що дівчина за сусіднім столиком була шпигункою Поліції Думок, а ще ймовірно, що наступні три дні йому доведеться провести у підвалах Міністерства Любові, проте залишок сигарети не повинен пропасти даремно. Сайм обережно згорнув смужку паперу і поклав до кишені. Парсонс знову заговорив.

«А я розповідав тобі, друже, — сказав він, сміючись з люлькою у роті, — як мої шибеники підпалили спідницю старої торговки на базарі, бо побачили, як вона загортала ковбасу у плакат із зображенням СБ? Вони підкралися до неї тихенько ззаду і підпалили їй поділ спідниці цілою коробкою сірників. Ото вона палала. Маленькі негідники, га? Але зате скільки ентузіазму! У Загоні юних розвідників зараз прекрасно навчають молодь, навіть краще, ніж мене свого часу. Вгадай, що їм недавно видали? Слухові трубки, щоб підслуховувати через замкові щілини! Коли моя донька принесла таку додому, вона відразу ж випробувала її на дверях нашої вітальні і сказала, що чує вдвічі краще, ніж просто вухом. Звичайно, це всього лише іграшка, але вона наставляє їх на правильний шлях, вкладає їм у голови правильні ідеї!»

У цей момент телеекран видав пронизливий свист. Це був сигнал повернутися до роботи. Всі троє підхопилися і приєдналися до штовханини біля ліфтів, а весь тютюн зрадницьки випав з сигарети Вінстона.

### Розділ 6

Вінстон писав у своєму щоденнику:

«Це сталося три роки тому ввечері у вузькому провулку біля однієї з великих залізничних станцій. Було темно. Вона стояла біля арки будинку під тьмяним вуличним ліхтарем. У неї було молоде обличчя, але вона була дуже яскраво нафарбована. Втім, мене це приваблювало, білизна її шкіри, немов порцелянова маска, і яскраво-червоні губи. Партійні жінки ніколи не фарбуються. На вулиці нікого не було, не було там і телеекранів. Вона сказала: «Два долара». Я…»

Він зупинився, продовжувати було занадто важко. Він заплющив очі і натиснув на повіки пальцями, намагаючись буквально видавити з них образ, який ніяк не виходив у нього з голови. Він боровся зі спокусою голосно крикнути щось лайливе. Йому хотілося вдаритися головою об стіну, штовхнути ногою стіл чи жбурнути чорнильницю у вікно — зробити який-небудь жорстокий, галасливий або болісний вчинок, який міг би стерти з його пам'яті ці нестерпні спогади.

«Ваш найлютіший ворог, — подумав він, — це ваша власна нервова система. У будь-який момент внутрішнє напруження може вилізти назовні. Він подумав про чоловіка, якого якось зустрів на вулиці кілька тижнів тому. Цілком звичайний чоловік, член Партії, від тридцяти п'яти до сорока років, високий, худорлявий, з портфелем у руках. Вони були в кількох метрах один від одного, коли ліва сторона обличчя чоловіка раптово сіпнулася. Це сталося знову, коли вони проходили повз один одного. Це була всього лише швидкоплинна судома, півсекунди, як клацання затвора камери, але явно звична. Він згадав, як подумав у той момент: «з цим бідолахою покінчено». І найстрашніше, що ця людина, можливо, навіть не помічала, що з нею відбувалося. Хоча, мабуть, найбільша небезпека — це коли говориш уві сні. Наскільки він міг судити, від цього не було ніякого способу захиститися.

Він зібрався з думками і продовжив писати:

«Я пішов за нею через арку у двір, а потім ми зайшли до маленької напівпідвальної кухоньки. Біля стіни стояло ліжко, а на столі ледь горіла лампа. Вона…»

Він зціпив зуби. Хотілося гарненько плюнути. Одночасно він думав про Кетрін, свою дружину. Вінстон був одружений, ну, принаймні, колись був. Хоча, ймовірно, можна було сказати, що він все ще одружений, бо він знав, що його дружина не померла. Йому здавалося, що він знову вдихає тепле сперте повітря напівпідвального приміщення, де пахло клопами, брудним одягом і дешевими парфумами, але, тим не менш, запах цих парфумів вабив і збуджував його, тому що партійні жінки ніколи не користувалися парфумами. Можливо, вони навіть не знали, що таке парфуми. Ними користувались лише пролки. У його свідомості аромат парфумів був нерозривно пов'язаний з блудом та хіттю.

Коли він пішов з тією жінкою, це було вперше за останні два роки. Користуватися послугами повій, звичайно, було заборонено, але це було одне з тих правил, які іноді можна було дозволити собі порушити. Це було небезпечно, так, але це не було питанням життя і смерті. Якщо вас зловлять з повією, ви могли отримати п'ять років у виправному таборі, не більше, якщо, звичайно, ви не скоїли ніякого іншого злочину. Все було досить просто, головне, не бути спійманим на гарячому. У бідних кварталах чи не на кожному розі можна було знайти жінку, готову продати себе за кілька доларів. Деякі навіть готові були віддатися за пляшку джина, який пролам не видавали. Негласно Партія навіть у певному сенсі заохочувала проституцію як спосіб дати волю своїм природним інстинктам, які не можна було повністю придушити. Проста розпуста не мала великого значення, поки вона була непомітною і безрадісною, і, звичайно, «практикувалася» лише з пролками. А от розпуста між членами Партії — то вже був серйозний злочин. І хоча саме в цьому незмінно зізнавалися обвинувачені під час великих чисток, було важко уявити, щоб щось подібне дійсно відбувалося.

Метою Партії було не просто завадити чоловікам і жінкам будувати романтичні відносини, які були поза її контролем. Її справжня, негласна мета полягала у тому, щоб позбавити статевий акт будь-якого задоволення. Не стільки любов була ворогом, скільки еротизмом, як у шлюбі, так і поза ним. Всі шлюби між членами Партії мали бути схвалені спеціальним комітетом. І — хоча ця причина ніколи офіційно не озвучувалась — у дозволі завжди відмовляли, якщо певна пара справляла враження такої, де між партнерами існує фізичний потяг. Єдиною метою шлюбу та сім'ї вважалося народження дітей для їх майбутньої служби на благо Партії та держави. Статевий акт повинен був розглядатися як злегка огидна незначна процедура, на зразок клізми. Це знову ж таки ніколи не говорилося прямо, а завуальовано вкладалося у свідомість кожного члена Партії з самого дитинства. Для цього й існували такі організації, як Молодіжна антисексуальна ліга, які виступали за повну цнотливість для обох статей. На їх думку, всі діти повинні народжуватися шляхом штучного запліднення («штучзаплід» на новомові) та виховуватися у державних установах. Вінстон розумів, що все це було не серйозно, але якимось чином це цілком відповідало загальній партійній ідеології. Партія намагалася викорінити сексуальний інстинкт як такий або, якщо його не можна було викорінити, то перетворити його на щось брудне та ганебне. Він не знав, навіщо їм це, але чомусь це здавалося йому логічним і природним. Що стосується жінок, то зусилля Партії у цьому плані виявилися вельми успішними.

Він знову подумав про Кетрін. Вже минуло років дев'ять, десять, а може й одинадцять з тих пір, як вони розлучилися. Він напрочуд рідко про неї згадував. Бувало, він взагалі забував, що колись був одружений. Вони були разом близько п'ятнадцяти місяців. Взагалі Партія не дозволяла розлучення, але дозволяла жити окремо у випадках, коли у пари не було дітей.

Кетрін була високою, білявою, стрункою та граціозною дівчиною. У неї були правильні витончені риси обличчя, і зовнішність її можна було б назвати благородною, аж поки не ставало зрозумілим, що за цим красивим обличчям ховається лише цілковита дурість та фанатичність. Він зрозумів це ще з самого початку їх сімейного життя, коли пізнав її трохи краще. Всі думки в її голові зводилися до партійних гасел, і вона беззаперечно вірила у всю маячню, якою годує людей Партія. «Заїжджена платівка» — ось як він називав її у власній свідомості. І навіть з цим він міг би миритися, якби не одне — секс.

Як тільки він торкався її, вона вся здригалася і застигала. Обіймати її було наче обіймати колоду. І ще більш дивним було те, навіть коли вона притискала його до себе, йому здавалося, що вона одночасно відштовхує його щосили. Все її тіло ставало наче дерев'яне. Вона лежала з заплющеними очима, вона не опиралася, але і допомагала. Було таке враження, що вона просто виконує якусь партійну вказівку. Це ставило Вінстона у вкрай незручне положення, а через деякий час це взагалі стало нестерпним. Але навіть тоді він готовий був жити з нею, якби вони просто домовилися зберігати цнотливість, і на цьому все. Але, як не дивно, цю ідею відкинула сама Кетрін. Вона сказала, що вони повинні «зробити» дитину. Тож цей спектакль абсурду повторювався регулярно — раз на тиждень. Вона навіть нагадувала йому про це вранці, як про щось, що потрібно було зробити ввечері і про що не можна забувати. У неї було дві назви для цього. Одна «зробити дитину», а друга «наш партійний обов'язок» (так, вона дійсно використовувала цю фразу). Незабаром у нього навіть з'явився певний страх перед майбутнім заняттям. Але, на щастя, дитину зробити ніяк не вдавалося, і в кінці кінців вона погодилася залишити спроби, і незабаром вони розлучилися.

Вінстон беззвучно зітхнув. Він знову взяв ручку і написав:

«Вона плюхнулась на ліжко і одразу ж, без будь-якої попередньої підготовки, найгрубішим і найвульгарнішим чином задерла спідницю. Я…»

Він наче зі сторони побачив себе у тьмяному світлі лампи у кімнаті, де пахло клопами і дешевими парфумами. Його переповнювало почуття безсилля та обурення, і навіть у момент екстазу він думав про біле застигле тіло Кетрін, яке завжди буде належати лише Партії. Невже так буде завжди? Чому у нього не може бути нормальних стосунків із жінкою замість цих мерзенних зносин раз на кілька років? Але справжні романтичні стосунки були просто неможливими. Всі партійні жінки були однакові. Цнотливість та відданість Партії — це все, що їх цікавило та хвилювало. Завдяки систематичним промиванням мізків ще з раннього дитинства та ахінеї, яку вкладали в їх голови у школі та у загоні юних розвідників, а потім і у Молодіжній лізі, завдяки лекціям, парадам, пісням, гаслам, маршам та обливанням крижаною водою, природним почуттям та емоціям не залишилося місця. Розум підказував йому, що повинні бути винятки, але серце відмовлялося у це вірити. Всі партійні жінки були неприступні, як і вимагала Партія. Але навіть більше, ніж бути коханим, йому хотілося зламати цю стіну байдужості, навіть якщо це було б всього один раз за все його життя. Повноцінний статевий акт вважався бунтом. Пристрасть вважалася злочином. Навіть якби йому вдалося збудити Кетрін та зайнятися з нею коханням, це могли розцінити як розбещення та згвалтування, хоча вона була його дружиною.

Але решту історії потрібно було записати. Тому він продовжив:

«Я включив лампу. Коли я побачив її у світлі…»

Після темряви вулиці навіть слабке світло парафінової лампи здавалося занадто яскравим. Нарешті перед ним була справжня жінка. Він зробив крок до неї і зупинився, його переповнювали хіть і жах. Він чудово усвідомлював ризик, на який пішов, прийшовши сюди. Цілком можливо, що патрулі схоплять його на виході. Якщо вже на те пішло, вони могли вже чекати за дверима. Якщо він піде, навіть не зробивши того, заради чого прийшов сюди…

Все це потрібно було записати, йому потрібно було в усьому зізнатися. Коли на жінку впало світло від лампи, Вінстон несподівано для себе зрозумів, що вона стара. Макіяж був нанесений на її обличчя так густо, що воно було схоже на порцелянову маску, яка ось-ось трісне. Її волосся було сивим, але найжахливішою деталлю було те, що коли вона відкрила рот, там не було нічого, крім пустоти. У неї зовсім не було зубів.

Він нервово написав тремтячою рукою:

«Коли я побачив її при світлі, вона була геть старою жінкою, їй було щонайменше років п'ятдесят. Але це мене не зупинило, і я зробив те, за чим туди прийшов».

Він знову натиснув пальцями на повіки. Нарешті він це записав, але це не подіяло, терапія не спрацювала. Бажання лаятися та кричати зараз було як ніколи сильним.

### Розділ 7

Вінстон писав, що якщо і є надія, то лише на пролів.

«Лише на них вся надія, бо тільки серед них, у цій величезній інертній масі, яка, до речі, становила 85 % населення Океанії, одного дня може зародитися сила, здатна знищити Партію. Партію неможливо було розвалити зсередини. Її вороги, якщо такі були, просто були позбавлені можливості згрупуватися або навіть ідентифікувати один одного. Навіть якщо легендарне Братство й існувало, то було дуже малоймовірно, що його члени коли-небудь збиралися у кількості більшій, ніж двоє чи троє. Для них погляд очі в очі, легка зміна тону голосу, сказане пошепки слово вже було проявом бунту. Але пролам, якби тільки вони могли якимось чином усвідомити свою силу, не потрібна була б навіть якась змова. Їм потрібно було лише встати і здригнутися, як кінь, який струшує з себе мух. Якби вони захотіли, вони могли б уже завтра вранці рознести Партію на друски. Звичайно, рано чи пізно їм без сумніву спаде це на думку! І все ж…!»

Він згадав, як одного разу йшов по багатолюдній вулиці, і жахливий крик сотень жіночих голосів пролунав з провулка попереду. Це був грізний крик гніву та відчаю, гортанне, гучне «О-о-о-о!», яке гуло, наче сигнал поїзда, що суне прямо на вас. Його серце мало не вискочило з грудей. «Почалося!» — подумав він. «Бунт! Проли нарешті вирвалися на свободу!» Коли він дістався місця, звідки лунав шум, то побачив натовп з двохсот або трьохсот жінок, які штовхалися біля прилавків на ринку. Обличчя їх такими трагічними, ніби вони були приреченими пасажирами потопаючого корабля. Але вже наступної миті загальний відчай переріс у цілу купу дрібних індивідуальних сварок. Виявилося, що в одному з прилавків продавалися бляшані каструлі. Так, вони були жахливої якості, але дістати хоч якісь каструлі завжди було важко. А тепер навіть найкволішу каструлю взагалі ніде не можна було дістати. Щасливі власниці останніх екземплярів, яких зараз усі штовхали і били, намагалися втекти зі своїм скарбом, в той час як десятки інших жінок верещали навколо прилавка, звинувачуючи продавця в упередженому ставленні та в тому, що десь у нього в запасі ще залишилося кілька каструль. Знову пролунали крики. Дві огрядні жінки схопилися за одну каструлю і почали тягнути її з боку в бік. Через деякий час ручки каструлі відірвалися. Вінстон з огидою дивився на них. І все ж, всього лише на мить, якась страшенна сила була у цьому крику кількох сотень людей! Чому вони ніколи не кричали так само про що-небудь важливе?

Він написав:

«Поки вони не стануть свідомими, вони ніколи не повстануть, і поки вони не повстануть, вони не зможуть стати свідомими».

Це, подумав він, могло б стати цитатою, гідної одного з партійних підручників. Партія, звичайно, стверджувала, що звільнила пролів з неволі. До революції капіталісти жахливо ставилися до них, морили голодом, били, жінок змушували працювати на вугільних шахтах (насправді жінки й досі працювали на вугільних шахтах), дітей продавали на фабрики у віці шести років. Але водночас, дотримуючись принципів дводумства, Партія стверджувала, що проли за своєю природою нижчі істоти та їх потрібно тримати в шорах, як тварин. Насправді про пролів було відомо дуже мало. Та, власне, вони нікому й не були цікаві. Поки вони продовжували працювати і розмножуватися, інші їх заняття не мали значення. Маючи свободу жити самі по собі, наче та рогата худоба, кинута на рівнинах Аргентини, вони жили таким життям, яке здавалося їм природним, так би мовити, запрограмованим на генному рівні. Вони народжувалися і росли у стічній канаві, йшли на роботу в дванадцять років, у них був короткий період розквіту, краси і сексуального бажання, вони виходили заміж та одружувались у двадцять, починали в'янути у тридцять, і вмирали здебільшого у шістдесят. Важка фізична праця, турбота про будинок і дітей, дрібні сварки з сусідами, фільми, футбол, пиво і, перш за все, азартні ігри були їх всесвітом, це було межею їх свідомості та самовизначення. Тримати їх під контролем було нескладно. Кілька агентів Поліції Думок постійно проникали в їх ряди, поширюючи неправдиві чутки, виявляючи й усуваючи тих небагатьох, які вважалися потенційно небезпечними. Але ніяких спроб нав'язати їм ідеологію Партії не робилося. Показувати пролам, що таке політичний інтерес було небажано, і можливо навіть небезпечно. Все, що від них вимагалося, це примітивний патріотизм, яким можна було апелювати щоразу, коли необхідно було змусити їх погодитися на більш тривалий робочий день або скорочений пайок. І навіть коли вони були чимось незадоволені, що все ж траплялося час від часу, їх невдоволення ні до чого не призводило, бо не маючи спільних глобальних ідей та цілей, вони могли зосередитися лише на дрібних конкретних скаргах. Більше зло незмінно вислизало з їх поля зору. Переважна більшість пролів не мала телеекранів у своїх квартирах. Навіть патрулі їх особливо не чіпали. У Лондоні була величезна кількість злочинців: бандити, повії, торговці наркотиками, шахраї, але оскільки всі вони теж були пролами, вони нікого не цікавили. В усіх питаннях моральності їм дозволялося слідувати кодексу своїх предків. Сексуальне пуританство Партії їм не нав'язувалось. Безладні статеві зв'язки залишалися безкарними, розлучення дозволялося. Навіть релігія була їм дозволена, але вона пролів не цікавила. Вони не викликали підозр. Як свідчило партійне гасло: «Проли і тварини — істоти вільні від зобов'язань».

Вінстон нахилився і обережно почухав варикозну виразку. Вона знову почала свербіти. Як би там не було, все завжди зводилось до того, що неможливо було дізнатися, яким насправді було життя до революції. Вінстон дістав з шухляди екземпляр підручника з історії для дітей, який позичив у місіс Парсонс, і почав переписувати уривок у щоденник:

«У старі часи, до славної революції, Лондон не був тим гарним містом, яким ми знаємо його сьогодні. Це було темне, брудне, жалюгідне місце, де майже нікому не вистачало їжі і де у сотень, а то і тисяч бідняків не було взуття, та що й казати, у них навіть даху над головою не було. Дітям вашого віку доводилося працювати по дванадцять годин на день на жорстоких господарів, які били їх батогами, якщо ті працювали занадто повільно, і годували їх тільки черствими хлібом і водою.

І серед всієї цієї жахливої бідності було лише кілька великих розкішних будинків, де жили багатії, у яких було по тридцять слуг, які задовольняли всі їхні забаганки. Ці багатії називались капіталістами. Це були товсті огидні люди зі злими обличчями, як зображено на картинці на наступній сторінці. Як ви бачите, капіталіст носив довге чорне пальто, яке звалося сюртуком, і дивний лакований капелюх у формі димоходу, який називали циліндром. Це була уніформа капіталістів, і більше нікому не дозволялося її носити. Капіталісти володіли всім у світі, а всі інші були їх рабами. Їм належала вся земля, всі будинки, всі фабрики і всі гроші світу. Якщо хтось їх не слухався, вони могли кинути цю людину до в'язниці, позбавити роботи і заморити голодом. Коли звичайна людина говорила з капіталістом, вона повинна була вклонитися йому, зняти кашкет і звертатися до нього «сер». Головного капіталіста називали королем, і…»

Про що йшлося у підручнику далі, він знав. Там згадувалося про єпископів у балахонах з батистовими рукавами, про суддів у горностаєвих накидках, про ганебний стовп, біржу цінних паперів, одноманітну механічну працю, батоги для покарань, марнотратні вечірки у лорда-мера міста і те, що люди мали падати в ноги голові церкви і цілувати йому черевики. Також існувало так зване правило «jus primae noctis», про яке, ймовірно, навряд чи розповідали б у підручниках для дітей. Це був закон, згідно якого кожен капіталіст мав право спати з будь-якою жінкою, яка працює на одній з його фабрик.

І ось як визначити, наскільки ці твердження брехливі? Може, це правда, що люди зараз живуть краще, ніж до революції. Єдиним свідченням зворотного був безмовний протест у вашому власному тілі, якесь інстинктивне відчуття, що умови, в яких ви живете, нестерпні і що колись все було зовсім інакше. Йому спало на думку, що справжньою характерною рисою сучасного життя була навіть не стільки його жорстокість і відчуття незахищеності, скільки його порожнеча, тьмяність і одноманітність. Реальне життя не мало нічого спільного з тією брехнею, яка вливалась нам у вуха з телеекранів, і його рівень був максимально далеким від тих ідеалів, які пропагувала Партія. Навіть для члена Партії більша частина життя проходить одноманітно і не має нічого спільного з політичною діяльністю, адже йому доводиться протирати штани на нудній роботі, боротися за місце у метро, штопати дірки у старих шкарпетках, випрошувати таблетку сахарину, зберігати недопалки, що докурити їх пізніше. Ідеал, створений Партією, був чимось великим, страшним і блискучим, світ сталі та бетону, повний жахливих машин і зброї, нація воїнів і фанатиків, які марширують і викрикують одні й ті самі гасла, працюють без відпочинку, борються, перемагають, переслідують — триста мільйонів людей з однаковим запрограмованим з дитинства виразом обличчя. Проте реальність була зовсім іншою — брудні міста, які розвалювалюються від старості та ракетних ударів, голодні люди, які ходять у подертих черевиках і живуть у занедбаних будинках, де завжди смердить вареною капустою і помиями. Перед його очима постала картина Лондона, величезного, зруйнованого і заваленого сміттям, а до всього цього додався образ місіс Парсонс, жінки зі зморшкуватим обличчям і тонким волоссям, яка безпорадно намагається полагодити забиту каналізацію.

Він нахилився і знову почухав ногу. Цілодобово телеекрани забивали вам голову статистикою, яка кричала, що у людей сьогодні було більше їжі, більше одягу, кращі будинки, кращий відпочинок, що вони жили довше, працювали менше, були здоровішими, сильнішими, щасливішими, розумнішими і освіченішими, ніж п'ятдесят років тому. Жодне слово з цього не можна було ні довести, ні спростувати. Партія стверджувала, наприклад, що сьогодні сорок відсотків дорослих пролів грамотні. До революції начебто цей показник був лише п'ятнадцять відсотків. Партія стверджувала, що рівень дитячої смертності зараз становив всього 160 на тисячу, тоді як до революції він був 300. І так далі. Це було схоже на рівняння з двома невідомими. Цілком можливо, що буквально кожне слово у підручниках історії, навіть те, що приймається на віру без усіляких питань, було лише чиєюсь божевільною фантазією. Можливо, ніколи і не існувало такого закону, як «jus primae noctis» або такої істоти, як капіталіст, або такого головного убору, як циліндр.

Все розчинилося у тумані невідомості. Минуле було стерто, сам факт стирання забутий, а брехня стала правдою. Лише раз у житті він мав конкретний і безпомилковий доказ фальсифікації. Він тримав його у руках цілих тридцять секунд. Здається, це було у 1973 році. У будь-якому разі це було приблизно у той час, коли вони з Кетрін розлучилися. Але по-справжньому важливою була дата на сім або вісім років раніше.

Насправді вся історія почалася в середині шістдесятих, у період великих чисток, у ході яких колишні лідери революції були знищені раз і назавжди. До 1970 року нікого з них не залишилося, крім самого Старшого Брата. Всі інші на той час були викриті як зрадники та контрреволюціонери. Гольдштейн втік і переховувався (де саме, ніхто не знав), хтось просто зник безвісти, ну, а більшість було страчено після видовищних публічних процесів, на яких вони привселюдно зізналися у своїх злочинах. Серед останніх політичних в'язнів були троє чоловіків на ім'я Джонс, Ааронсон і Рузерфорд. Ці троє були заарештовані, начебто, у 1965 році. Часто бувало, що люди зникали на рік, а то і більше, і ніхто не знав, живі вони чи мертві, а потім раптово воно з'являлися, щоб публічно викрити себе. Ці троє зізналися у шпигунстві та змові з ворогом (на той момент ворогом теж була Євразія), розкраданні державних коштів, вбивствах різних провідних членів Партії, інтригах проти Партії та Старшого Брата та актах саботажу, в результаті яких загинули сотні тисяч невинних людей. Зізнавшись у всьому цьому, вони були помилувані, знову зараховані до лав Партії та призначені на посади, які лише на перший погляд здавалися важливими, але насправді взагалі не передбачали ніякої діяльності. Всі троє написали довгі жалюгідні та принизливі статті у «Таймс», де аналізували причини свого відступництва та обіцяли виправити становище.

Через деякий час після їх звільнення Вінстон дійсно бачив усіх трьох у кафе «Каштан». Він згадав, з яким жахом і цікавістю спостерігав за ними краєм ока. Це були люди набагато старші за нього, релікти стародавнього світу, чи не останні свідки героїчного минулого Партії. Вони все ще випромінювали легку ауру підпільної боротьби і громадянської війни. У нього було відчуття (хоча вже тоді факти і дати ставали розмитими), що він знав їх імена ще задовго до появи Старшого Брата. Але також вони були злочинцями, ворогами, відступниками, приреченими на смерть протягом року або двох. Жодному з тих, хто хоч раз потрапив у руки Поліції Думок, не вдалося врятуватися. Це були ходячі трупи, які просто чекали своєї черги лягти у могилу.

Столики біля них були порожніми. Було нерозумно навіть просто перебувати поруч з такими людьми. Вони сиділи у тиші, схилившись над склянками з джином, приправленим настоянкою гвоздики — фірмовим напоєм кафе. З усіх трьох саме Рузерфорд справив на Вінстона найбільше враження. Колись він був відомим карикатуристом, чиї різкі та безжальні ілюстрації допомагали підтримувати громадський запал під час революції. Навіть зараз, через багато років, його карикатури періодично з'являлися в «Таймс». Хоча тепер вони були напрочуд млявими і непереконливими, така собі жалюгідна імітація його колишнього стилю. Їх темою завжди були пережитки старих часів — багатоквартирні будинки, одвічно голодні діти, вуличні сутички, капіталісти у циліндрах, які навіть стоячи на барикадах, здавалося, все ще чіплялися за свої циліндри, наче демонструючи марні спроби чіплятися за минуле. Рузерфорд виглядав доволі грізно зі своєю гривою брудного сивого волосся, зморшкуватим обличчям і товстими губами. Свого часу він, мабуть, був надзвичайно сильний, але тепер його величезне тіло було згорбленим, в'ялим і огрядним. Здавалося, він руйнувався на очах, як гора під час зсуву.

Все це було десь о п'ятнадцятій годині. В такий час на вулицях завжди було порожньо. Вінстон вже не міг згадати, як сам опинився у кафе в такий час. Там майже нікого не було. З телеекранів лунала різка металева музика. Троє чоловіків сиділи у кутку зали майже нерухомо. Вони не розмовляли один з одним. Офіціант без команди приніс їм чергові склянки джина. Поруч з ними на столі стояла шахівниця з розставленими фігурами, які так ніхто і не зрушив з місця. А потім, приблизно на півхвилини, щось наче трапилося з телеекранами. Мелодія, яку вони грали, змінилася, і тон музики теж. Те, що тоді сталося, важко описати словами. Прозвучала дивна, тріскуча, ревуча, глузлива нота, Вінстон назвав її «жовтої нотою». І тут голос з телеекрану проспівав:

Під старим густим каштаном
Зрадив я, і зрадив ти.
Брешуть нам, і ми збрехали
Бо живемо у пітьмі.

Троє чоловіків не поворухнулись. Але коли Вінстон знову глянув на змарніле обличчя Рузерфорда, він побачив, що його очі були повні сліз. І тоді він вперше помітив, з якимось внутрішнім тремтінням (хоча тоді він ще не розумів причину цього тремтіння), що і у Ааронсона, і у Рузерфорда були зламані носи.

Трохи пізніше всіх трьох знову заарештували. З'ясувалося, що з моменту звільнення вони брали участь у нових змовах. На другому суді вони знову зізналися у всіх своїх старих злочинах, а також у цілому ряді нових. Їх стратили, і їх доля була записана у партійних архівах як наочне попередження майбутнім поколінням. Приблизно через п'ять років після цього, у 1973 році, Вінстон розгортав документи, які щойно випали з пневмопошти на його стіл, саме тоді він і натрапив на клаптик паперу, який, вочевидь, випадково змішався з документами, а потім про нього просто забули. Коли він розгладив листок, він побачив, що це була половина газетної сторінки, вирвана з випуску «Таймс» приблизно десятирічної давності. Це була верхня частина сторінки, тож на ній була вказана дата. Там була фотографія учасників якогось партійного з'їзду у Нью-Йорку. Серед учасників були Джонс, Ааронсон і Рузерфорд. Їх не можна було ні з ким сплутати, та й їхні імена були зазначені у підпису до фото.

Справа у тому, що на обох процесах всі троє зізналися, що саме в цей день перебували на території Євразії. Вони прилетіли з секретного аеродрому в Канаді прямо до Сибіру, де зустрічалися з представниками Євразійського генерального штабу для передачі важливих військових таємниць. Ця дата добре запам'яталася Вінстону, бо це був день літнього сонцестояння. Висновок був лише один: зізнання були брехнею.

Не те щоб це якось здивувало Вінстона, бо вже у той час він розумів, що люди, які були знищені у ході чисток, насправді не скоювали злочинів, у яких їх звинувачували. Але це! Це вже були конкретні докази! У його руках зараз знаходився реальний фрагмент скасованого минулого, як древня кістка, яку знайшли не у тому шарі грунту і це зруйнувало всі існуючі геологічні та біологічні теорії. Цього клаптику було достатньо, щоб зрівняти Партію з землею, якби ця фотографія якимось чином могла бути опублікована і про факт такої фальсифікації стало відомо у всьому світі.

Він одразу взявся до роботи. Як тільки він зрозумів, що це була за фотографія і що вона означала, він накрив її іншим аркушем паперу. На щастя, коли він розгорнув її, вона була перевернута догори ногами, і навряд чи телеекран встиг зафіксувати, що там було зображено.

Вінстон поклав блокнот на коліно і відсунувся на стільці так, щоб бути якомога далі від телеекрану. Зберігати потрібний вираз обличчя було нескладно, і навіть дихання можна було контролювати, якщо гарненько постаратися, але от контролювати биття свого серця було неможливо, а телеекран був досить чутливим приладом, щоб вловити його ритм. Він просидів так хвилин десять, як йому здалося, і весь цей час його мучив страх, що якась випадковість видасть його, наприклад, раптовий протяг, який здує той клятий листок з його столу. Потім, не розгортаючи листок знову, він кинув газетну фотографію в дірку пам'яті разом з іншою макулатурою. Швидше за все, вже через хвилину вона перетворилася на жменьку попелу.

Це сталося десять або одинадцять років тому. Сьогодні він, напевно, зберіг би цей клаптик паперу. Дивно, але той факт, що він тримав тоді у руках ту фотографію, здавався йому важливим навіть зараз, незважаючи на те, що і сама фотографія, і подія, яку вона зафіксувала, були всього лише спогадами. Але чи означало це, що Партія вже не так добре контролює минуле, якщо до його рук потрапив доказ події, яка дійсно сталася (нехай навіть цей доказ вже знищено)?

Але сьогодні, якщо припустити, що ту фотографію можна якось воскресити з попелу, вона може вже навіть не бути доказом. У той час, коли він зробив своє відкриття, Океанія вже не воювала з Євразією, і, мабуть, троє мерців зрадили свою країну вже в інтересах Остазії. З тих пір ситуація кілька разів змінювалася. Швидше за все, зізнання неодноразово переписувалися допоки вихідні факти і дати повністю не втратили свого значення. Минуле постійно змінювалося. І найжахливішим було те, що він не міг зрозуміти, навіщо потрібен весь цей тотальний обман. Так, переваги фальсифікації минулого були очевидні, але кінцевий мотив Партії залишався для нього незрозумілим. Він знову взяв перо і написав:

«Я розумію ЯК, але я не розумію НАВІЩО».

Скільки ж разів він ставив собі питання, чи не був він божевільним. Можливо, божевільних була просто меншість. Колись ознакою божевілля була віра у те, що Земля обертається навколо Сонця. Сьогодні це була віра у те, минуле не можна змінити. Якщо він один у це вірить, то чи означає це, що він божевільний? Але думка про те, що він міг бути божевільним не сильно його турбувала, більше його жахала думка про те, що він міг помилятися.

Він взяв дитячий підручник з історії і подивився на портрет Старшого Брата, який був зображений на його обкладинці. Гіпнотичні очі дивилися прямо на нього. Було таке відчуття, ніби на вас тисне якась жахлива сила, вона проникає всередину вашого черепа, стискає ваш мозок, залякує вас так, що ви готові відмовитися від ваших переконань і не довіряти вашим власним відчуттям. Зрештою якщо Партія стверджує, що два плюс два дорівнює п'ять, ви повинні у це вірити. Рано чи пізно вони неминуче так і скажуть, бо така вже була їх логіка. Їх філософія заперечувала не лише достовірність власних відчуттів, а й саме існування зовнішньої реальності. І найбільшою маячнею вважався здоровий глузд. Лякало навіть не те, що тебе вб'ють, бо ти думаєш інакше, а те, що вони можуть мати рацію. Зрештою, звідки ми знаємо, що два плюс два дорівнює саме чотири? Або що сила тяжіння дійсно працює? Або що минуле незмінне? Якщо і минуле, і зовнішній світ існують лише у свідомості, а свідомістю можна керувати — що тоді?

Ні! Раптово його переповнила відвага. Чомусь перед очима спливло обличчя О'Брайана. Навіть більше ніж раніше він був упевнений, що О'Брайан на його стороні. Він писав свій щоденник для О'Брайана, так, для нього. Звичайно, вся його писанина була радше схожа на якийсь нескінченний потік свідомості, лист, який ніхто ніколи не прочитає, але все це було адресовано конкретній людині, і від цього Вінстон вирішив відштовхуватися.

Партія веліла не довіряти тому, що ви бачите і чуєте. Такою була їх остаточна і найголовніша вимога. Його серце стискалося, коли він думав про ту жахливу силу, якій він намагається протистояти, про те, з якою легкістю будь-який партійний розумник може перемогти його у суперечці, закидуючи химерними аргументами, які він, скоріше за все, навіть не зрозуміє, не те щоб протиставити їм свої контраргументи. І все ж він мав рацію! Вони були неправі, а він мав рацію. Очевидне і правдиве, нехай воно і здається комусь дурним, потрібно захищати. Правда правдива, ось за що треба триматися! Реальний світ існує, його закони незмінні. Камені тверді, вода мокра, предмети без опори притягуються до центру землі. Він уявив, наче розмовляє з О'Брайаном і викладає йому важливу аксіому. Він написав:

«Свобода — це свобода стверджувати, що два плюс два дорівнює чотири. Якщо можна це, все інше теж прийде».

### Розділ 8

З одного з під'їздів на вулицю вислизнув запах меленої кави — справжньої, а не синтетичної кави «Перемога». Вінстон мимоволі зупинився. Приблизно на дві секунди він повернувся у напівзабутий світ свого дитинства. Потім грюкнули двері, і запах різко обірвався.

Він пройшов вже кілька кілометрів, і варикозна виразка на його нозі дико пульсувала. Це був другий раз за три тижні, коли він пропустив вечір у Громадському центрі, що було досить необачним вчинком з його боку, оскільки без сумнівів кількість ваших відвідувань ретельно перевірялася. Загалом, у члена Партії не було вільного часу і він ніколи не залишався наодинці, крім як у ліжку. Вважалося, що коли людина не працює, не їсть і не спить, вона повинна брати участь у якомусь колективному відпочинку, бо навіть гуляти самому по вулиці було підозріло і трохи небезпечно. На новомові для цього було спеціальне слово «приватжиття», що означало індивідуалізм і ексцентричність. Але сьогодні ввечері, коли він виходив з міністерства, його зачарував аромат свіжого квітневого повітря. Небо було яскраво синім, таким він його ще не бачив у цьому році, і думка про галасливий вечір у Громадському центрі, виснажливі ігри, нудні лекції та нав'язливі розмови, просякнуті джином, здалася йому нестерпною. Імпульсивно він звернув з автобусної зупинки і пішов блукати по Лондону, немов по лабіринту, спочатку на південь, потім на схід, потім на північ, гублячись серед невідомих вулиць і взагалі не думаючи, в якому напрямку він йде.

«Якщо і є надія, — писав він у щоденнику, — то лише на пролів». Ця фраза знову і знову крутилася у нього в голові, констатуючи містичну правду і реальний абсурд. Він блукав серед нетрів десь недалеко від місця, яке колись називалося вокзал Сент-Панкрас. Він неспішно крокував по бруківці, роздивляючись маленькі двоповерхові будиночки з обдертими дверима, що вишикувались вздовж тротуару. Чомусь вони нагадали йому щурячі нори. Доводилося постійно дивитися під ноги, бо то тут, то там у розбитій бруківці траплялися брудні калюжі. У темних арках будинків юрмилися люди — молоді дівиці з яскраво нафарбованими губами, юнаки, які крутилися навколо них; огрядні неохайні жінки, які перевалювались з ноги на ногу (такими стануть і дівиці років через десять), незграбні згорблені старигани, а ще босоногі діти у лахмітті, які безтурботно гралися у калюжах, а потім розбігалися хто куди, почувши розлючені крики своїх матерів. Багато вікон у будинках були розбиті та забиті дошками. Більшість перехожих не звертали уваги на Вінстона, хоча деякі дивилися на нього з якоюсь стриманою цікавістю. Дві потворні тітки з товстими сильними ручищами, схрещеними на фартухах, розмовляли біля порога. Наближаючись, Вінстон вловив уривок їх бесіди.

«Так, — кажу я їй, — все це дуже добре», — кажу я. «Але якби ти була на моєму місці, ти б зробила те саме». Я така: «Легко критикувати, якщо у тебе немає таких проблем, як у мене».

«Ах, — сказала друга, — це точно. Ти права, як то кажуть, не в брову, а в око».

Різкі голоси раптово замовкли. Жінки подивилися на Вінстона з ворожим мовчанням, коли він проходив повз них. Хоча це була не зовсім ворожість, швидше настороженість, короткочасна напруга, як коли повз тебе проходить якийсь невідомий звір. Сині комбінезони Партії не часто побачиш у таких кварталах. І справді, було нерозумно з'являтися у таких місцях, якщо тільки у тебе там не було якоїсь конкретної справи. Патрулі можуть зупинити тебе, якщо ти випадково попадеш їм на очі. «Ваші документи, товаришу? Що ви тут робите? О котрій годині ви покинули робоче місце? Це ваш звичайний шлях додому?», і так далі, і тому подібне. Не те щоб існувало якесь правило, яке забороняло йти додому незвичним маршрутом, але цього було достатньо, щоб привернути до себе непотрібну увагу і потрапити в поле зору Поліції Думок.

Раптом всю вулицю охопила якась паніка, всі почали бігати і розбігатися у сторони, як щури, ховаючись по своїх домівках-норах. З усіх боків лунали крики, які попереджали про небезпеку. Молода жінка вискочила з дверей будинку попереду, схопила маленьку дитину, яка гралася у калюжі, накрила її своїм фартухом і знову пірнула всередину будинку, причому все це виглядало наче один гарно налагоджений рух. В ту ж мить чоловік у чорному пом'ятому костюмі вибіг з провулку, підбіг до Вінстона, збуджено тикаючи пальцем у небо.

«Парилка!» — закричав він. «Бережіться, шановний! Вибух над головою! Негайно лягайте на землю!»

«Парилкою» проли чомусь називали балістичні ракети. Вінстон тієї ж миті впав на землю обличчям вниз. Проли майже ніколи не помилялися, коли попереджали вас про вибухи. Схоже, у них був якийсь інстинкт, який підказував їм за кілька секунд, що наближається ракета, хоча ракети, ймовірно, летіли зі швидкістю більшою за швидкість звуку. Вінстон закрив голову руками. Пролунало жахливе ревіння, від якого, здавалося, здибилася бруківка, і дощ з дрібних предметів посипався йому на спину. Коли він встав, то виявив, що був весь вкритий уламками скла, що вилетіло з найближчого вікна.

Вінстон пішов далі. Вибух зруйнував декілька будинків далі по вулиці. В небі висів чорний стовп диму, а навколо руїн вже збирався натовп. Трохи попереду на тротуарі лежала невелика купка штукатурки, і посеред неї була наче якась яскраво-червона смуга. Підійшовши до неї, Вінстон побачив, що це була людська рука, відрізана від зап'ястя. Якщо не брати до уваги закривавленого зрізу, рука була настільки білою, що нагадувала гіпсовий зліпок. Він ногою зіштовхнув її в стічну канаву, а потім, щоб уникнути натовпу, звернув у провулок праворуч. Через три-чотири хвилини він покинув зону ураження, і життя повернулося до звичного ритму, ніби нічого й не сталося. Було майже двадцять нуль-нуль, і у розливайках, які часто відвідували проли (вони називали їх «пабами»), було багато відвідувачів. З брудних дверей, які нескінченно то відкривалися, то закривалися, смерділо сечею, тирсою і кислим пивом. Трохи збоку від входу стояли троє чоловіків, той, що стояв по центру тримав у руках газету, а двоє інших читали через його плече. Ще до того, як Вінстон підійшов досить близько, щоб розгледіти вираз їхніх облич, він побачив, що навіть тіла їх були напружені від захоплення процесом читання. Вочевидь, вони читали якусь серйозну новину. Він був за кілька кроків від них, коли раптово двоє з них почали запекло сперечатися. На мить Вінстону здалося, що вони ось-ось поб'ються.

«Та послухай мене, чорт забирай! Я кажу тобі, що номери, які закінчуються на сімку, не вигравали вже більше року!»

«А ось і вигравали!»

«Та ні, чорт забирай! Вдома у мене лежить список з усіма виграшними номерами, я веду його вже більше двох років. Я чітко стежу за цим і регулярно все записую. І кажу тобі, немає там числа, яке закінчується на сімку…»

«А я тобі кажу, що сімка вигравала! Я навіть можу назвати тобі той клятий номер, він закінчувався на чотири нуль сім. Це було у лютому, так, другий тиждень лютого».

«Який ще лютий, впертий ти дурень! У мене все записано чорним по білому. Ще раз тобі повторюю, не було там номера…»

«Ой, та вгамуйтеся ви обидва!» — сказав третій.

Вони говорили про лотерею. Відійшовши метрів на тридцять, Вінстон озирнувся — чоловіки все ще пристрасно сперечалися. Лотерея з щотижневим розіграшем величезних призів була єдиним публічним заходом, якому проли приділяли серйозну увагу. Можливо, для мільйонів пролів лотерея була головною, якщо не єдиною, причиною жити. Вона була їх радістю, їх божевіллям, їх ліками, їх стимулом хоч до якоїсь розумової діяльності. Коли справа стосувалася лотереї, навіть люди, які ледь вміли читати і писати, виявлялися здатними до складних обчислень і приголомшливих розумових трюків. Була ціла каста людей, які заробляли на життя, просто торгуючи системами закономірностей, прогнозами та щасливими амулетами. Вінстон не цікавився лотереями, які проводило Міністерство достатку, але він знав (насправді, всі у Партії знали), що переважно призи були фіктивними. Реально виплачувалися лише невеликі суми, а от головний приз завжди вигравали неіснуючі люди. За відсутності будь-якого реального сполучення між різними частинами Океанії влаштувати це було досить легко.

Але якщо і була надія, то лише на пролів. Цієї ідеї потрібно було і триматися. Загалом це звучало цілком логічно і розумно, і тільки коли ви дивилися на людей, що проходять повз вас по тротуару, це ставало скоріше актом віри. Вулиця, на яку він звернув, вела кудись вниз. У нього було відчуття, що він вже бував у цьому районі раніше і що десь неподалік був вихід на головну вулицю. Десь попереду лунали голоси. Вулиця зробила крутий поворот, а потім вперлася у сходи, які вели вниз у вузький провулок, де кілька торговців нудьгували за прилавками з млявими овочами. У цей момент Вінстон точно згадав, де знаходився. Провулок виходив на головну вулицю, а на наступному повороті, менш ніж в п'яти хвилинах пішки, знаходилася крамничка, де він купив записник, який тепер став його щоденником. У невеликому магазині канцелярських товарів неподалік він купив насадку для перової ручки і пляшечку чорнил.

На мить він зупинився нагорі сходів. На протилежній стороні провулку знаходився зубожілий паб, вікна якого, здавалося, були немов припорошені інеєм, хоча насправді вони були просто вкриті пилом. Згорблений, але бадьорий стариган з білими вусами, що стирчали вперед, наче у креветки, штовхнув скрипучі двері пабу та увійшов всередину. Поки Вінстон стояв і дивився на те, що відбувалося, йому спало на думку, що старий, якому на вигляд було щонайменше років вісімдесят, під час революції вже був досить зрілого віку. Він і ще кілька людей, подібних до нього, були останніми живими свідками загадкової епохи капіталізму. Серед верхівки Партії теж було кілька людей, ідеї яких сформувалися ще до революції. В основному, старше покоління було майже повністю знищене під час великих чисток п'ятдесятих і шістдесятих років, а ті одиниці, яким вдалося вижити, вже давно були залякані до повної розумової капітуляції. Якщо і був хто-небудь, хто міг правдиво описати життя на початку століття, то це міг бути лише цей старий прол. Вінстон згадав уривок з підручника історії, який він переписав у свій щоденник, і йому на думку спала божевільна ідея. Що як він зайде у цей паб, познайомиться з цим старим і розпитає його. Він скаже: «А розкажіть-но мені про своє життя, коли ви були ще хлопчиком. Як воно було у ті дні? Чи було тоді краще, ніж зараз? Або ще гірше?»

Швидко, щоб не встигнути злякатися і дати задню, він спустився по сходинках і перейшов на інший кінець вулички. Звичайно, це було безумство. Так, не існувало закону, який забороняв розмовляти з пролами або відвідувати їх паби, але це було аж занадто незвичним, і тому рідко залишалося непоміченим. Якщо з'являться патрулі, він може сказати, що у нього запаморочилось у голові, але навряд чи вони йому повірять. Він штовхнув двері, і в ніздрі вдарив неприємний запах кислого пива. Коли він увійшов, шум голосів стих. Він спиною відчував, як всі витріщаються на його синій комбінезон. Гра у дартс в іншому кінці кімнати перервалася, можливо, на цілих тридцять секунд. Старий, за яким він пішов, стояв біля барної стійки і про щось сперечався з барменом, високим, товстим і сутулим молодиком з величезними руками. Група інших пролів, яка стояла неподалік зі склянками у руках, спостерігала за їх діалогом.

«Я ж тебе по-людськи попросив», — сказав старий, зухвало розправляючи плечі. «А ти мені кажеш, що у тебе немає нормального пивного келиха у цій клятій забігайлівці?»

«Що це взагалі таке, цей твій ПИВНИЙ КЕЛИХ, чорт забирай?» — сказав бармен, нахиляючись вперед, поклавши кінчики пальців на стійку.

«Ні, ну ви подивіться на нього! Називає себе барменом і не знає, що таке пивний келих! Пивний келих вміщує пінту пива, що становить півкварти, а чотири кварти це вже галон. Я що, повинен вчити тебе елементарним речам?»

«Ніколи не чув ні про які пінти», — коротко сказав бармен. «Літр і півлітра — це все, що ми наливаємо. На полиці перед вами склянки».

«А мені пінту подавай», — наполягав старий. «За часів моєї молодості не знали ми твоїх триклятих півлітрів».

«Коли ти був молодим, старий, люди жили на деревах, як мавпи», — сказав з усмішкою бармен, глянувши на інших відвідувачів.

Пролунав регіт, і занепокоєння, викликане появою Вінстона, здавалося, зникло. Бліде обличчя старого почервоніло. Він відвернувся, бурмочучи щось собі під носа, і врізався у Вінстона. Вінстон обережно притримав його за руку.

«Можна пригостити Вас пивом?» — запитав він.

«А ти що, типу джентльмен?» — сказав дід, знову розправляючи плечі. Схоже, він не помітив синього комбінезона Вінстона. «Пінту пива!» — агресивно додав він, звертаючись до бармена. «Пінту міцного».

Бармен налив у дві широкі склянки, які він «турботливо» сполоснув у відрі під прилавком, по півлітра темно-коричневого пива. Пиво було єдиним напоєм, який можна було знайти у пабах. Теоретично, проли не мали пити джин, хоча дістати його вони могли досить легко. Гра у дартс знову була у розпалі, а відвідувачі повернулися до своїх звичних розмов про лотерейні квитки. Про присутність Вінстона вже всі забули. Біля вікна був усамітнений столик, де можна було спокійно поговорити, не боючись, що тебе хтось підслухає. Це було вкрай небезпечно, але, у будь-якому разі, тут не було телеекрану, в чому Вінстон переконався, як тільки увійшов до бару.

«Міг би і пінту мені налити», — пробурчав старий, невдоволено дивлячись на свій стакан. «Півлітра недостатньо. Я їм не нап'юся. А літр — то занадто багато, мій сечовий міхур стільки не подужає, як і мій гаманець».

«Ви, мабуть, на власні очі бачили всі ті зміни, які відбулися з часів вашої молодості?» — невпевнено запитав Вінстон.

Бліді блакитні очі старого повільно оглянули бар — мішень для гри у дартс, барну стійку, двері, що ведуть у туалет — немов він згадував зміни, які відбулися саме у цьому барі.

«Пиво було краще», — сказав він нарешті. «І дешевше! Коли я був молодим, пиво — міцненьке воно було, не те, що зараз — коштувало чотири пенси за пінту. Звичайно, це було до війни».

«Про яку саме війну ви говорите?» — запитав Вінстон.

«Та про всі одразу», — невизначено сказав старий. Він взяв свою склянку, і його плечі знову розправилися. «Ваше здоров'я!»

Старий одним ковтком осушив стакан. Вінстон підійшов до бару і повернувся ще з двома пів-літровими склянками. Схоже, старий забув про свої побоювання щодо літра пива.

«Ви набагато старший за мене», — продовжував Вінстон. «Ви, мабуть, були вже досвідченою людиною, коли я ще навіть на світ не з'явився. Ви пам'ятаєте, як воно було в дореволюційні часи? Люди мого віку майже нічого не знають про ті часи. Ми можемо читати про них тільки у книгах, хоча те, що там написано, може бути неправдою. Мені хотілося б дізнатися вашу думку з цього приводу. У підручниках історії говориться, що життя до революції було геть інакшим, ніж зараз. Що було жахливе пригнічення, несправедливість, бідність, що тоді було навіть гірше, ніж ми здатні собі уявити. Тут, у Лондоні, більша частина людей протягом усього життя голодувала, а у половини з них не було навіть взуття. Вони працювали по дванадцять годин на день, кидали школу у дев'ять років і жили по десятеро людей в одній кімнаті. І у той самий час існувала дуже малочисельна група людей, всього кілька тисяч — їх називали капіталістами — які були багаті та могутні. Вони володіли всім, чим можна було володіти. Вони жили у великих розкішних будинках з тридцятьма слугами, роз'їжджали на автомобілях і кінних екіпажах, пили шампанське, носили циліндри…»

Старий несподівано засяяв.

«Циліндри!» — сказав сказав. «Дивно, що ти їх згадав. Я тільки вчора про них згадував, сам не знаю чому. Я жартома подумав, що вже багато років не бачив циліндрів. Так, циліндри були. Останній раз я одягав його на похорони невістки. Це було… ну, точну дату я вже й не згадаю, але це було років п'ятдесят тому. Звичайно, циліндри одягали лише в особливих випадках, як ти розумієш».

«Та не у циліндрах справа», — терпляче сказав Вінстон. «Справа у тому, що ці капіталісти, вони і ще кілька юристів та священиків були владиками світу. Всі повинні були їм прислужувати і догоджати. Ви — прості люди, робітники — були їх рабами. Вони могли робити з вами все, що хотіли. Вони могли відправити вас до Канади, як худобу. Якби вони захотіли, вони могли б спати з вашими доньками. Вони могли наказати відшмагати вас батогами. Проходячи повз них, ви повинні були нахилитися і зняти капелюха. Кожен капіталіст ходив в оточенні лакеїв, які…»

Старий знову засяяв.

«Лакеї!» — він сказав. «Сто років вже чув цього слова. Лакеї! Немов переношуся у минуле. Я згадую минулі часи, коли я щонеділі ходив до Гайд-парку послухати виступи. Хто там тільки не виступав з проповідями — Армія Спасіння, католики, євреї, індіанці. Так ось там був один хлопець, вже, звичайно, і не згадаю його імені, ось він був дійсно сильним оратором. «Лакеї», — говорив він, — буржуйські лакеї! Посіпаки правлячого класу! Паразити» — ось як він казав. «А ще щось на кшталт «гієни», так, він точно називав їх «гієнами». Ну, звичайно, ви розумієте, це він мав на увазі лейбористську партію».

У Вінстона було відчуття, що вони говорять про абсолютно різні речі.

«Насправді я хотів запитати у вас ось що, — перебив він, — чи вважаєте ви, що тепер у вас більше свободи, ніж було тоді? Що зараз з вами поводяться краще. Чи правда, що раніше багаті люди, люди при владі…»

«Палата лордів», — уточнив старий.

«Нехай буде Палата лордів, якщо хочете. Так от я питаю, чи ставилися ці люди до вас як до нижчої істоти просто тому, що вони були багаті, а ви бідні? Наприклад, чи правда, що вам доводилося називати їх «сер» і знімати капелюха, коли ви проходили повз них?»

Старий, здавалося, глибоко задумався. Перш ніж відповісти, він випив близько чверті склянки пива.

«Так, — сказав він, — їм подобалося, якщо ви торкалися свого капелюха при зустрічі з ними. Це було щось на зразок прояву поваги. Я, власне, не те щоб погоджувався з цим, але робив це досить часто. Доводилося, так би мовити».

«І звичайною справою було… Я цитую тільки те, що я читав у підручниках з історії. Чи могли ці люди, чи їх слуги зіштовхнути вас з тротуару у стічну канаву?»

«Так, одного разу мене зіштовхнули у канаву», — сказав старий. «Пам'ятаю це, ніби це було вчора. Це був вечір регати, ну, перегони на човнах, іншими словами. На цих регатах хуліганів, звичайно, вистачало, і ось я випадково натикаюся на молодика на Шафтсбері-авеню. На вигляд він був начебто пристойний джентльмен, біла сорочка, циліндр, чорне пальто. Його хитало як той маятник, ось я і врізався у нього випадково. А він мені такий: «Дивись, куди преш?», а я йому у відповідь: «А ти що, купив усю цю кляту вулицю?», а він: «Та я тобі голову відірву, якщо будеш до мене лізти». Я кажу: «Ти п'яний. Я зараз покличу поліцейського». І ось уявляєш, він бере мене за комір і штовхає так сильно, що я мало не потрапив під колеса автобуса. Що ж, у ті дні я був молодий, і вже збирався наваляти йому, але…»

Вінстона охопило почуття безпорадності. Спогади старого були якимось калейдоскопом дрібних деталей, діалогів та історій. Його можна було розпитувати хоч увесь день, і не отримати жодної реальної інформації. В якомусь сенсі партійні історії все ще можуть бути правдою: вони можуть навіть бути повністю правдивими. Він зробив останню спробу:

«Можливо, я не зовсім чітко висловився», — сказав він. «Я намагаюся сказати ось що. Ви вже дуже довго живете на цьому світі, ви прожили половину життя до революції. Наприклад, у 1925 році ви вже були дорослим. З того, що ви пам'ятаєте, як на вашу думку, життя у 1925 році було кращим чи гіршим, ніж зараз? Якби ви могли обирати, ви б хотіли повернутися у ті часи чи жити зараз?»

Старий задумливо подивився на дошку для дартсу. Він пив пиво, але вже повільніше, ніж раніше. Коли він заговорив, це було вдумливо і по-філософськи, ніби пиво пом'якшило його норов.

«Я знаю, що ви очікуєте почути від мене», — сказав він. «Ви очікуєте, що я скажу, що я знову хотів би стати молодим. Більшість людей так і сказали б. У молодості в тебе є здоров'я і сила. Коли проживеш з моє, синку, звичайно, ні про яке здоров'я і мови бути не може. У мене страшно болять ноги і мій сечовий міхур не дає мені спокою, мені доводиться вставати у туалет по шість-сім разів за ніч. З іншого боку, бути старим доволі непогано, є тут свої переваги. У тебе вже немає колишніх турбот. Ніяких проблем з жінками, і це чудово. Я не був з жінкою вже майже тридцять років, і знаєш, мені й не хочеться».

Вінстон відвернувся і дивився у каламутне вікно. Це було марно. Він вже збирався замовити ще пива, коли старий несподівано піднявся і швидко почовгав до смердючих пісуарів у дальньому кутку зали. Зайві півлітра дали про себе знати. Вінстон посидів хвилину або дві, дивлячись на свою порожню склянку, і майже не помітив, як ноги знову винесли його на вулицю. Ще років двадцять, розмірковував він, і можливість отримати відповідь на таке важливе, але при цьому просте запитання «Чи було життя до революції кращим, ніж зараз?» назавжди буде втрачено. Насправді на це питання неможливо було відповісти навіть зараз, оскільки ті кілька свідків старих часів були не здатні порівнювати одну епоху з іншого. Вони пам'ятали мільйон непотрібних дрібниць, таких як сварка з колегою по роботі, пошуки втраченого велосипедного насоса, вираз обличчя давно померлої сестри, вихори пилу вранці сімдесят років тому, але всі дійсно важливі події вони вже не пам'ятали. Вони були як ті мурахи, які бачать маленькі предмети, але не помічають великих. А якщо реальні свідки історичних подій зовсім нічого не пам'ятають, а письмові записи про ці події сфальсифіковані, то твердженням Партії про поліпшення умов людського життя доводиться просто сліпо вірити, бо вже не існувало і ніколи більше не буде існувати еталона, який можна було б протиставити цим твердженням.

У цей момент хід його думок різко перервався. Він зупинився і подивився вгору. Він опинився на вузькій вулиці, де кілька темних магазинчиків потонули серед житлових будинків. Прямо над його головою висіли три вицвілі металеві кулі, які виглядали так, немов колись були позолочені. Здавалося, він знає це місце. Звісно! Він стояв біля крамнички, де купив щоденник.

Його охопив страх. Було і так доволі необачно купляти той записник, і він поклявся ніколи більше не наближатися до цього місця. І ось у той момент, коли він дозволив своїм думкам дрейфувати по океану свідомості, його ноги самі повернули його сюди. Саме від подібних суїцидальних імпульсів він сподівався захистити себе, почавши вести щоденник. Одночасно він подумки зауважив, що, хоча була вже двадцять перша година, магазин все ще був відкритий. Подумавши, що всередині він буде привертати менше уваги, ніж якщо буде тинятися по вулиці, він зайшов до магазину. Якщо його запитають, що він тут робить, він зможе правдоподібно відповісти, що намагався купити леза для гоління.

Господар тільки но запалив масляну лампу, від якої йшов різкий, але все ж приємний запах. Це був чоловік років шістдесяти, кволий, сутулий, з довгим носом і добрими очима, які дивилися з-за товстих лінз окулярів. Його волосся було майже білими, але густі брови були вугільно чорними. Ці його окуляри, м'які метушливі рухи і той факт, що він був одягнений у старий оксамитовий піджак, створювали йому якийсь інтелігентний образ, ніби він був письменником або, можливо, музикантом. Голос у нього був м'який, немов трохи приглушений, а мова не була такою неграмотною та грубою, як у більшості пролів, хоча він і говорив з просторічним лондонським акцентом.

«Я впізнав вас ще з вулиці», — відразу сказав він. «Ви той джентльмен, який купив записну книжку. Так, вона виготовлена з дуже якісного паперу, яка називається верже кремового кольору. Такий папір не роблять уже… о, ризикну сказати, років п'ятдесят. Він подивився на Вінстона поверх окулярів. Чи можу я ще чимось вам допомогти? Чи ви просто зайшли подивитися?»

«Я просто проходив повз», — невизначено сказав Вінстон. «Я просто заглянув. Я не шукаю нічого конкретного».

«Ну, що ж, добре, — сказав господар крамнички, — бо не думаю, що зміг би вам допомогти». Він розвів руками, наче вибачаючись. «Як бачите, магазин майже порожній. Правду кажучи, торгівля антикваріатом, як на мене, приречена. Нема вже більше ні попиту, ні запасів. Меблі, фарфор, скло, все поступово ламається чи б'ється. Метал в основному переплавляється. Я вже багато років не бачив латунних свічників».

Насправді, крихітний магазин був забитий речами, але серед них не було майже нічого, що мало хоч найменшу цінність. Там майже не було де розвернутися, тому що по всьому периметру магазину вздовж стін стояли незліченні рами для картин, вкриті товстим шаром пилу. У вітрині були підноси з гайками та болтами, тупі зубила, ножі зі зламаними лезами, обшарпаний годинник, який зупинився ще років двадцять тому, та інший непотріб. На маленькому столику у кутку теж валялися різні предмети — лаковані табакерки, агатові брошки тощо — однак серед цього мотлоху можна було знайти і щось цікаве. Коли Вінстон підійшов до столу, його увагу привернув круглий гладенький предмет, який м'яко мерехтів у світлі лампи. Вінстон взяв його і уважно роздивився.

Це був важкий шматок скла, опуклий з одного боку і плоский з іншого. І його колір, і його текстура мали якусь особливу м'якість дощової води. У центрі, візуально збільшений за рахунок опуклої поверхні, знаходився дивний предмет рожевого кольору, який нагадував чи то маленьку троянду, чи морський анемон.

«Що це таке?» — запитав Вінстон, зачарований цією витонченою річчю.

«Це корал», — сказав старий. «Можливо навіть з Індійського океану. Раніше їх от таким чином заливали рідким склом. Такі речі робили років сто тому, не менше».

«Дуже красиво», — сказав Вінстон.

«Так, красиво», — м'яко сказав старий.

«Але сьогодні мало хто оцінить красу такого виробу». Він закашлявся. «Якби так сталося, що ви захотіли його купити, це коштувало б вам чотири долари. Пам'ятаю, колись така річ коштувала вісім фунтів, а вісім фунтів то було… ну, я не скажу точно, але це були великі гроші. Але кого зараз хвилює справжній антикваріат? Хоча його вже майже і не залишилося».

Вінстон не роздумуючи заплатив чотири долари і сунув скляну річ до кишені. Його приваблювала не стільки краса застиглого у склі корала, скільки те, що він належав до епохи, зовсім відмінної від нинішньої. М'яке і гладеньке, немов дощова крапля, це скло не було схоже ні на одне скло, яке Вінстон коли-небудь бачив. Ця штуковина приваблювала його ще більше через свою очевидну нефункціональність, хоча він припустив, що колись вона була задумана як прес-пап'є. Предмет відтягував кишеню своєю вагою, але, на щастя, це було не дуже помітно зі сторони. Було дивно, навіть провокаційно, якщо член Партії мав таку річ. Все старе та красиве завжди викликало підозри. Отримавши свої заповітні чотири долари старий помітно повеселішав. Вінстон зрозумів, що можна було сторгуватися і за три, а може і за два долари.

«Нагорі є ще одна кімната. Якщо хочете, можете подивитись», — сказав він. «Там, звичайно, немає нічого особливого, всього кілька дрібничок. Але якщо хочете, можемо піднятися глянути. Я візьму лампу, щоб ви гарненько могли все роздивитись».

Він запалив ще одну лампу і повільно пішов нагору по крутих сходах, які вели до вузького проходу у кімнату, вікна якої виходили не на галасливу вулицю, а на затишний внутрішній двір. Вінстон зауважив, що меблі були розставлені таким чином, ніби ця кімната була призначена для проживання. На підлозі лежав килим, на стінах висіли картини. Ще там було глибоке крісло з високою спинкою, яке стояло біля каміна. На камінній полиці цокав старовинний скляний годинник з дванадцятигодинним циферблатом. Під вікном, займаючи майже чверть кімнати, стояло величезне ліжко з високим матрацом.

«Ми з дружиною жили тут, поки вона не померла», — сказав старий, наче знову вибачаючись. «Я розпродаю меблі потроху. Це чудове ліжко з червоного дерева, або, принаймні, буде чудовим, якщо вам вдасться позбутися клопів. Але, можливо, вам воно здається трохи громіздким».

Він тримав лампу високо, щоб освітлювати всю кімнату, і в теплому тьмяному світлі це місце виглядало напрочуд привабливим. В голові Вінстона промайнула думка, що, ймовірно, він міг би знімати цю кімнату за кілька доларів на тиждень, якби, звичайно, йому вистачило на це духу. Це була божевільна ідея, і від неї слід було відмовитися, як тільки вона спала йому на думку, але ця кімната пробудила в ньому свого роду інстинктивну ностальгію. Йому здавалося, що він точно знає, як це, сидіти в кріслі біля каміну, гріти ноги біля відкритого вогню і чекати, поки закипить на плиті чайник — абсолютно один, в цілковитій безпеці, ніхто не дивиться на тебе, голос з телеекрану не наказує тобі, що робити, немає жодного звуку, крім булькання чайника і мірного цокання годинника.

«Ніякого тобі телеекрану!» — не втримався і пробурмотів Вінстон.

«Ах, — сказав старий, — у мене ніколи і не було жодної з цих штук. Надто дорого. І я чомусь ніколи не відчував у цьому потреби. Ось там у кутку стоїть чудовий столик, який розкладається. Хоча, мушу вас попередити, що вам доведеться замінити петлі, якщо ви надумаєте його розкласти».

У протилежному кутку стояла невелика книжкова шафа, і Вінстону вже кортіло подивитися, що там є. Однак виявилося, що там не було нічого, крім сміття та купи мотлоху. Пошук і знищення книг проводились серед пролів так само ретельно, як і всюди. Було дуже малоймовірно, щоб десь у Океанії існував екземпляр книги, надрукований до 1960 року. Старий, все ще тримаючи лампу над головою, стояв перед картиною у рамі з рожевого дерева, яка висіла біля каміну, якраз навпроти ліжка.

«Якщо вас раптом цікавлять старовинні гравюри…» — обережно почав він.

Вінстон підійшов, щоб роздивитися картину. Це була сталева гравюра із зображенням овальної будівлі з прямокутними вікнами і невеликою вежею. Навколо будівлі була огорожа, а на задньому плані була якась статуя. Вінстон деякий час дивився на гравюру. Місце здавалося якимось віддалено знайомим, хоча статую він не пам'ятав.

«Рама прибита до стіни, — сказав старий, — але я можу зняти її для вас».

«Я знаю цю будівлю», — нарешті сказав Вінстон. «Тепер це руїни. Вона стоїть прямо посеред вулиці перед Палацом правосуддя».

«Так, так, біля будівлі суду. У неї влучила ракета… багато років тому. Колись це була церква Святого Климента Датського, так вона називалася. Він винувато посміхнувся, немов усвідомлюючи, що сказав щось смішне, і додав: «апельсини і лимони, Климент б'є у свої дзвони».

«Що-що, перепрошую?» — запитав Вінстон.

«Це ви про «апельсини і лимони, Климент б'є у свої дзвони?» Це була пісенька, яку діти часто наспівували, коли я і сам ще був малий. Не пам'ятаю вже, як там далі співається, але кінцівка була така: «От запалю я свічки — зможеш в ліжечко лягти. От візьму я свій тесак — не втечеш ти аж ніяк». Була така гра, діти ставали по двоє один за одним і, взявшись за руки, утворювали з рук щось на зразок коридору. Ти йшов під руками, і коли пісенька доходила слів: «От візьму я свій тесак — не втечеш ти аж ніяк», руки опускалися і ловили тебе. У пісні були назви всіх лондонських церков. Ну, точніше найбільших».

Вінстон задумався, намагаючись визначити, в якому столітті була побудована зображена на гравюрі церква. Визначити вік лондонських будівель завжди було непросто. Все велике та вражаюче, якщо воно було досить новим на вигляд, автоматично оголошувалося побудованим після революції, в той час як все, що було явно побудоване раніше, відносилося до якогось незрозумілого туманного періоду, який називали Середньовіччям. Вважалося, що епоха капіталізму не принесла нічого цінного. Історію неможливо було вивчити ні за архітектурою, ні по книгах. Статуї, надписи, пам'ятники, назви вулиць — все, що могло пролити світло на минуле, систематично змінювалося.

«Я ніколи не знав, що це була церква», — сказав Вінстон.

«Насправді їх багато збереглося, — сказав старий, — хоча зараз їм знайшли інше застосування. Так, як же там далі співалося? А, згадав!

«Апельсини і лимони, Климент б'є у свої дзвони!»

І дзвонить святий Мартін, віддавай мій фартинг!»

Ну ось це все, що я зміг пригадати. Фартинг, це була така невелика мідна монета, яка виглядала як цент».

«А де була церква Святого Мартіна?» — запитав Вінстон.

«Святого Мартіна? Вона все ще є, і знаходиться вона на площі Перемоги, поряд з картинною галереєю. Будівля з таким трикутним ганком, колонами і великими сходами».

Вінстон добре знав це місце. Це був музей, який використовувався для різноманітних пропагандистських виставок масштабних моделей балістичних ракет і плавучих фортець, воскових фігур, які ілюстрували звірства ворога, тощо.

«Церква Святого Мартіна в полі», — додав старий, вказуючи на картину стіні, — хоча я щось не пригадую жодних полів у тих краях».

Звичайно, Вінстон не купив картину. Це було б ще більш нерозумно, ніж купити скляне прес-пап'є, та й забрати її додому він ніяк не міг, навіть якщо вийняти її з рами. Але він затримався ще на кілька хвилин, розмовляючи зі старим, ім'я якого, як він з'ясував, було не Вікс, як свідчив напис на вітрині, а Чаррінгтон. Містер Чаррінгтон був вдівцем шістдесяти трьох років і жив у цьому магазині вже понад тридцять років. Увесь цей час він все збирався змінити ім'я над вітрині, але руки так і не дійшли. Поки вони розмовляли, напівзабута пісенька крутилася у голові Вінстона. «Апельсини і лимони, Климент б'є у свої дзвони! І дзвонить святий Мартін, віддавай мій фартинг!» Дивно, але коли промовляєш про себе цю пісеньку, виникає ілюзія, що ти дійсно чуєш дзвони, такий собі дзвін колишнього Лондона, який й досі існує, просто він прихований від очей і майже забутий. Вінстону здавалося, що він чув дзвін то однієї, то іншої примарної дзвіниці, хоча, наскільки він пам'ятав, у реальному житті він ніколи не чув церковних дзвонів.

Він попрощався, швидко вийшов з кімнати і спустився по сходах першим, щоб старий не побачив, як він нервово оглядав вулицю, перш ніж вийти з магазину. Він уже вирішив, що через деякий час — скажімо, місяць — ризикне знову прийти сюди. Можливо, це було не набагато небезпечніше, ніж прогулювання посиденьок у Громадському центрі. Найбільшою дурістю, звичайно, було повернутися сюди після купівлі щоденника, не знаючи, чи можна довіряти власнику магазину. Однак…

«Так, — знову подумав він, — я повернуся сюди. Я куплю ще якусь гарну дрібничку, я куплю гравюру Святого Климента Датського, витягну її з рами і принесу додому, заховавши під курткою». А ще Вінстон мав намір вивідати решту пісеньки у містера Чаррінгтона. Божевільна ідея знімати кімнату нагорі на мить знову промайнула в його голові. Можливо, на кілька секунд збудження перетворило його на безтурботного дурня, бо він вийшов на тротуар, навіть не глянувши попередньо по сторонам. Він навіть почав наспівувати собі під ніс:

«Апельсини і лимони, Климент б'є у свої дзвони!

І дзвонить святий Мартін, віддавай мій фартинг!»

Раптово його серце завмерло, а живіт скрутило у болісному спазмі. Фігура в синьому комбінезоні йшла по тротуару, метрах у десяти. Це була темноволоса дівчина з Відділу Художньої літератури. Хоч і було досить темно, але впізнати її було нескладно. Вона подивилася йому прямо в очі і швидко пішла далі, зробивши вигляд, ніби не впізнала його.

На кілька секунд Вінстон стояв як укопаний і не міг поворухнутися. Потім він повернув праворуч і, прискорившись, пішов геть, навіть не помічаючи, що йде не в тому напрямку. У будь-якому разі, на одне питання він чітко знав відповідь. Більше у нього не було сумнівів, що чорнява дівчина шпигувала за ним. Вона, мабуть, стежила за ним аж до самого магазину, тому що малоймовірно, щоб вона випадково проходила у той самий вечір по тому самому темному провулку, який до того ж знаходиться досить далеко від кварталів, де жили члени Партії. Надто вже великий збіг. Вже навіть не мало значення, чи дійсно вона була агентом Поліції думок або шпигувала за ним просто з міркувань ідеологічного ентузіазму. Того, що вона застукала його тут, вже було достатньо. Можливо, вона ще й бачила, як він заходив до пабу.

Йти було нелегко. Шматок скла в його кишені при кожному кроці бився об стегно, і він майже готовий був витягти його і викинути. Але ще гіршим був біль у животі. В якусь мить йому здалося, що він помре, якщо найближчим часом не потрапить до вбиральні. Але в цьому кварталі не було громадських туалетів. Проте трохи згодом спазм пройшов, залишивши після себе тупий біль.

Вулиця вела у глухий кут. Вінстон зупинився, постояв кілька секунд, нервово обмірковуючи, що йому робити, потім повернувся і пішов у зворотному напрямку. Раптом йому спало на думку, що з темноволосою дівчиною вони розминулися хвилини три назад і що він, ймовірно, зможе її наздогнати. Він може простежити за нею, поки вони не опиняться у якомусь тихому безлюдному місці, а потім розбити їй череп каменем. Шматок скла в його кишені досить важкий і підійде для цього завдання. Однак, Вінстон одразу відмовився від цієї ідеї, бо навіть думка про найменше фізичне зусилля була нестерпною. Він не міг бігти, не міг нанести удар. Крім того, вона була молодою та міцною, і напевно буде захищатися і відбиватися. У його голові промайнула ще одна ідея — швидко дістатися Громадського центру та залишитися там до закриття, щоб забезпечити собі часткове алібі на вечір. Але це теж було неможливо. Смертельна втома скувала все його тіло. Все, що він хотів, це скоріше повернутися додому, а потім сісти і просто мовчати.

Коли він повернувся до квартири, було двадцять два нуль-нуль. У двадцять три тридцять у всьому будинку вимикали світло. Він пішов на кухню і проковтнув майже повну чашку джина «Перемога». Потім він підійшов до столу в ніші, сіл і вийняв щоденник з шухляди. Але відкрити його він наважився не відразу. З телеекрану пронизливий жіночий голос співав патріотичну пісню. Вінстон сидів, дивлячись на мармурову обкладинку записника, і безуспішно намагався заглушити голос у своїй голові.

Вони прийдуть за тобою вночі, вони завжди приходять вночі. Розумніше було б вбити себе до того, як тебе зловлять. Безсумнівно, деякі люди так і робили. Багато зникнень насправді були самогубствами. Але потрібно мати неймовірну мужність, щоб накласти на себе руки у світі, де дістати вогнепальну зброю або будь-яку надійну та швидкодійну отруту було абсолютно неможливо. Він з деякою цікавістю почав обмірковувати біологічну марність болю і страху, зрадливість людського тіла, яке завжди ціпеніє саме у той момент, коли потрібно діяти. Він міг би змусити замовкнути темноволосу дівчину, якби діяв досить швидко, але саме у цей небезпечний і відповідальний момент він повністю втратив здатність щось робити. Йому спало на думку, що в моменти кризи людина ніколи не бореться проти зовнішнього ворога, а завжди проти власного тіла. Навіть зараз, незважаючи на джин, тупий біль у животі не давав йому мислити логічно. Він розумів, що саме так все і відбувається у всіх героїчних або трагічних ситуаціях. На полі бою, у камері тортур або на потопаючому кораблі те, за що ви боролися просто забувається, бо на перший план виходять лише фізичні відчуття. Ваше тіло наче роздувається, поки не заповнює весь ваш всесвіт, і ви вже нічого крім нього не бачите. Та й навіть якщо вас не паралізує страх або крик болю, життя все одно зводиться до постійної боротьби з голодом, холодом, безсонням, печією або хворим зубом.

Він відкрив щоденник. Було важливо щось записати. Жінка на телеекрані почала співати нову пісню. Її голос, здавалося, застряг у його мозку, як уламок скла. Він спробував щось написати для О'Брайана (чи для кого б він там не писав цей щоденник), але замість цього почав думати про речі, які трапляться з ним після того, як Поліція Думок схопить його. Неважливо, одразу тебе вб'ють чи ні. Головне, що ти знав, що тебе вб'ють. Але перед смертю (ніхто не говорив про такі речі, але всі знали про них) була рутинна процедура зізнання у злочинах, яку кожному потрібно було пройти: плазування і благання про пощаду, тріск зламаних кісток, вибиті зуби, розбита голова і вирване волосся.

Навіщо взагалі терпіти все це, якщо кінець завжди однаковий? Чому не можна просто відразу скоротити життя на кілька днів або тижнів? Нікому ніколи не вдавалося уникнути викриття і зізнання у злочинах. Якщо ти хоч раз піддався спокусі та допустив у своїй свідомості думкозлочин, ти міг бути абсолютно впевнений, що через деякий час ти помреш. Тоді для чого весь цей майбутній жах, якщо він нічого не змінить?

Вінстон знову спробував уявити перед собою О'Брайана. «Ми зустрінемося там, де немає темряви», — сказав йому той уві сні. Він знав, що це означає, або думав, що знав. Місце, де немає темряви, було майбутнім, яке йому не судилося побачити, але частиною якого, завдяки своєму знанню, він міг стати. Голос з телеекрану гудів у вухах і заважав думати. Вінстон взяв до рота сигарету. Половина тютюну одразу випала йому на язик, бридкий гіркий пил, який прилип до язика і виплюнути його було дуже складно. Перед очима з'явилося обличчя Старшого Брата, витіснивши образ О'Брайана. Як і кілька днів тому, він вийняв з кишені монету і подивився на неї. Обличчя дивилося на нього важким, спокійним, зверхнім поглядом: цікаво, яка усмішка ховалася під цими темними вусами? Слова зазвучали в його голові, як свинцевий дзвін:

ВІЙНА — ЦЕ МИР

СВОБОДА — ЦЕ РАБСТВО

НЕЗНАННЯ — ЦЕ СИЛА.

Частина друга

## Частина друга

### Розділ 1

Була середина ранку, Вінстон вийшов з кабінки і пішов до вбиральні.

Самотня фігура наближалася до нього з іншого кінця довгого яскраво освітленого коридору. Це була темноволоса дівчина. Минуло чотири дні з того вечора, коли він зіткнувся з нею біля крамниці містера Чаррінгтона. Коли вона підійшла ближче, він побачив, що її права рука була перев'язана. Він не помітив це одразу, тому що пов'язка була того ж кольору, що й її комбінезон. Ймовірно, вона пошкодила руку, коли налаштовувала один з тих великих калейдоскопів, на яких генерувалися сюжетні заготовки для романів. Це була звичайна травма у Відділі Художньої літератури.

Вони були приблизно в чотирьох метрах один від одного, коли дівчина спіткнулася і впала. У неї вирвався крик болю. Мабуть, вона впала прямісінько на пошкоджену руку. Вінстон зупинився. Дівчина спробувала встати. Її обличчя було дуже білим, тому губи здавалися якимись неприродньо червоними. Вона дивилася Вінстону прямо в очі, а обличчя її швидше виражало страх, аніж біль.

У Вінстона виникло якесь дивне відчуття. Перед ним був ворог, який намагався його вбити, але перед ним також була людська істота, яка страждала від болю і, можливо, від перелому кісток. Він інстинктивно кинувся вперед, щоб допомогти їй. У той момент, коли він побачив, як вона впала на перев'язану руку, він немов сам відчув цей біль.

«Ви забилися?» — запитав він.

«Нічого страшного. Це все рука. Через хвилину все пройде».

Вона говорила так, ніби її серце виривалося з грудей. Вона зблідла.

«Ви нічого не зламали?»

«Ні, зі мною все гаразд. На мить було боляче, але вже все минулося».

Вона простягла йому вільну руку, і він допоміг їй встати. На її обличчі знову з'явився рум'янець і виглядала вона вже набагато краще.

«Зі мною все гаразд», — коротко повторила вона. «Я просто трохи вдарилася зап'ястям. Дякую, товаришу!»

І з цими словами вона пішла далі так швидко, ніби нічого і не трапилося. Весь інцидент тривав не більше, ніж півхвилини. Не дозволяти почуттям проявлятися на обличчі було звичкою, яка переросла в інстинкт, і коли все сталося, вони стояли прямо перед телеекраном, і вони це чудово розуміли. Проте було дуже важко не видати здивування, бо за ті дві або три секунди, поки він допомагав їй піднятися, дівчина встигла щось сунути йому в руку. Не було сумнівів, що вона зробила це навмисно. Це було щось маленьке і пласке. Проходячи через двері туалету, він переклав це до кишені і намацав кінчиками пальців. Це був клаптик паперу, складений у квадрат.

Поки він стояв біля пісуара, йому вдалося, доклавши трохи зусиль, розгорнути папірець. Очевидно, там має бути якесь повідомлення. На мить йому захотілося зайти в одну з туалетних кабінок і відразу ж його прочитати. Але це було б кричущою дурістю, він це добре розумів. У Міністерстві не було місця, де можна було б усамітнитися, телеекрани були всюди і стежили за тобою.

Він повернувся на своє робоче місце, сів, недбало кинув клаптик паперу серед інших паперів на столі, одягнув окуляри і підсунув до себе диктограф. «П'ять хвилин, — сказав він собі, — мінімум п'ять хвилин!» Йому здавалося, що серце його билося занадто голосно. На щастя, робота, над якою він працював, була простою рутиною, виправленням довгого списку цифр, що не вимагало особливої пильності та уваги.

Що б не було написано у тій записці, це повинно мати якесь політичне значення. У нього було дві версії того, що відбувається. Перша, яка здавалася йому набагато більш імовірною, полягала у тому, що дівчина була агентом Поліції Думок, чого він і боявся. Він не знав, чому Поліція Думок раптом вирішила доставляти свої повідомлення таким чином, але, можливо, у них були свої причини. Те, що було написано на папірці, могло бути погрозою, викликом, наказом здійснити самогубство або якоюсь хитрою пасткою. Але була інша, більш дика версія. Вінстон намагався не думати про неї, але не виходило. А що як повідомлення було зовсім не від Поліції Думок, а від якоїсь підпільної організації. Можливо, Братство все-таки існує! Можливо, темноволоса дівчина була учасником цього руху! Без сумніву, ця ідея була абсурдною, але саме вона спала йому на думку в той самий момент, коли він відчув клаптик паперу у своїй руці. Лише через кілька хвилин йому спало на думку інше, більш вірогідне пояснення. І навіть зараз, хоча його розум підказував йому, що це послання, ймовірно, означало смерть, він вірив у неймовірне, серце його билося і в ньому зростала безпідставна надія. Він насилу стримував тремтіння у голосі, коли бурмотів свої цифри у мікрофон.

Виконану роботу він запхав у пневматичну трубку. Минуло вісім хвилин. Він поправив окуляри на носі, зітхнув і підсунув до себе наступну партію роботи з клаптиком паперу, які лежав поверх робочих паперів. Він розгладив листок. Великим, трохи дитячим, почерком на ньому було написано:

«Я кохаю тебе».

Впродовж декількох секунд він був настільки приголомшений, що навіть забув кинути небезпечну записку в дірку пам'яті. Хоча він дуже добре розумів ризик, якщо він покаже якусь надмірну зацікавленність, але він не міг втриматися і прочитав ще раз, просто щоб переконатися, що у записці було написано саме те, що йому привиділось.

Вінстон ледве досидів до обіду, здавалося, що час просто зупинився, працювати було дуже важко. І справа була навіть не стільки в необхідності зосередитися на виконанні дрібних завдань, які одне за одним вистрибували на його стіл з пневмопошти, скільки у тому, щоб приховати своє хвилювання від телеекранів. Йому здавалося, що в його животі палає вогонь. Обід у задушливій, переповненій людьми, гучній їдальні був справжньою мукою. Він сподівався ненадовго побути на самоті під час обідньої перерви, але, на жаль, телепень Парсонс плюхнувся поруч з ним, стабільно заповнюючи весь простір навколо себе різким запахом поту. Парсонс знову взявся торохтіти про підготовку до Тижня ненависті. Він з особливим ентузіазмом розповідав про двометрову модель голови Старшого Брата з пап'є-маше, яку зробив для святкувань Загін юних розвідників, у лавах якого була і його дочка. Дратувало те, що у гуркоті голосів Вінстон ледве чув, що говорив Парсонс, тому постійно доводилось просити його повторити. Тільки один раз він мигцем побачив темноволосу дівчину, вона сиділа за столом з двома іншими дівчатами у дальньому кінці зали. Схоже, вона його не помітила, і він більше не дивився в тому напрямку.

Залишок дня пройшов більш-менш стерпно. Відразу після обіду на Вінстона чекала кропітка та складна робота, на яку потрібно було виділити кілька годин, тому все інше довелося відкласти в сторону. Вона полягала у «виправленні» ряду виробничих звітів дворічної давності таким чином, щоб дискредитувати провідного члена Внутрішньої Партії, який тепер перебував у немилості. Такі завдання Вінстону вдавалися особливо добре. Йому вдалося зосередитися на роботі, тому на наступні дві години він повністю викинув з голови темноволосу дівчину. Потім до нього повернувся спогад про її обличчя, а з ним і несамовите бажання побути на самоті. Поки він не залишиться дійсно сам, щоб спокійно все обміркувати, годі було і думати, як йому бути, враховуючи новий поворот подій. Сьогодні ввечері він обов'язково має з'явитися у Громадському центрі. Він проковтнув ще одну несмачну порцію м'яса в їдальні, та поспішив до Центру, де взяв участь в урочистому та ідіотському засіданні дискусійного клубу, зіграв дві партії у настільний теніс, хильнув кілька склянок джину і півгодини висидів на лекції під назвою «АНГСОЦ у шахах». Він просто вмирав від нудьги, але цього разу у нього не було бажання прогулювати вечір у Центрі. Як тільки він згадував ту заповітну фразу — «Я кохаю тебе» — в ньому спалахувало бажання залишатися в живих якомога довше, тому ризикувати життям через таку дрібницю як вечір у Центрі він більше не хотів. Тільки о двадцять третій нуль-нуль, коли він був удома і лежав у ліжку, а темрява ховала його від всюдисущого телеекрану, поки він мовчав, він міг спокійно подумати.

Це була реальна проблема, яку потрібно було вирішити — треба було знайти спосіб зв'язатися з темноволосою дівчиною і домовитися з нею про зустріч. Він остаточно відмовився від версії, що вона хоче влаштувати йому якусь пастку. Він знав, що це не так, бо вона явно хвилювалася, коли давала йому записку. Було очевидно, що вона була до смерті налякана. Ігнорувати її освідчення він теж не збирався. Всього п'ять ночей тому він думав про те, щоб розбити їй череп каменюкою, але це було вже не важливо. Він подумав про її оголене молоде тіло так, як бачив його уві сні. Раніше він вважав її такою ж дурепою, як і всі інші партійні жінки, з головою, набитою брехнею і ненавистю, зі шматком льоду замість серця. Його охопила паніка при думці, що він може втратити її, втратити це білосніжне тендітне дівоче тіло! Найбільше він боявся того, що вона просто передумає, якщо він не зв'яжеться з нею якнайшвидше. Але організувати таку зустріч було чисто фізично складно. Це було наче намагатися робити хід у шахах, коли тобі вже поставили мат. Куди не повернись, телеекран стежить за тобою. Насправді, всі можливі способи спілкування з нею спали йому на думку протягом п'яти хвилин після прочитання записки, але тепер, коли у нього був час подумати, він ретельно обмірковував кожний з них, немов розкладаючи на столі набір інструментів.

Очевидно, що зустріч, подібна до тієї, яка відбулася сьогодні вранці, не могла повторитися. Якби дівчина працювала у Відділі Документації, як і Вінстон, все могло б бути доволі легко, але він мав дуже примарне уявлення, де саме у будівлі знаходиться Відділ Художньої літератури, та й, власне, у нього не було ніякого приводу для його відвідування. Якби він знав, де вона живе і коли йде з роботи, він міг би зустріти її де-небудь по дорозі додому. Намагатися простежити за нею до самого будинку було небезпечно, тому що це означало б підкараулити її біля виходу з Міністерства, а тинятися під вікнами Міністерства без видимої причини теж був не варіант, адже це обов'язково приверне увагу та викличе підозру. Відправити листа він поштою він теж не мін. Всі листи відкривалися та перевірялися — такий був порядок. Та й, власне, мало хто нині писав листи. Для повідомлень, які іноді доводилося відправляти, були спеціальні листівки з довгими списками фраз, і ви просто викреслювали непотрібні. У будь-якому випадку він не знав навіть імені дівчини, не кажучи вже про її адресу. Врешті-решт він вирішив, що найбезпечнішим місцем була їдальня. Якби йому вдалося опинитися з нею вдвох за столиком десь посередині зали, не дуже близько до телеекранів, і при достатньому гулі голосів навколо, і якби ці умови тривали, скажімо, тридцять секунд, вони б змогли перекинутись парою слів.

Наступний тиждень був схожий на неспокійний сон. Наступного дня дівчина прийшла в їдальню тільки тоді, коли Вінстону вже потрібно було йти, бо пролунав свисток, який закликав повертатися до роботи. Він припустив, що її могли перевести на більш пізню зміну. Вони пройшли повз один одного, навіть не глянувши. Ще через день вона була у їдальні в звичайний час, але з трьома іншими дівчатами і сиділи вони прямо під телеекраном. Потім три довгих дні вона взагалі не з'являлася. Його розум і тіло були немов відкрита рана, він був на межі зриву, кожен рух, кожен звук, кожен контакт, кожне слово, яке він повинен був сказати або почути, були агонією. Навіть уві сні його переслідував її образ. У ті дні він не торкався щоденника. Його порятунком стала його робота, де йому іноді вдавалося забутися хоча б хвилин на десять. Він уявлення не мав, що з нею сталося. І дізнатися про це він ніяк не міг. Вона могла випаруватися, вона могла покінчити життя самогубством, її могли перекинути на інший кінець Океанії або, ще гірше і ймовірніше, вона могла просто передумати і вирішила уникати його.

На четвертий день вона нарешті з'явилася. Руку вже не підтримувала пов'язка, але зап'ястя все ще було обмотане еластичним бинтом. Вінстон відчув таке полегшення, що не зміг втриматися і кілька секунд дивився прямо на неї. Наступного дня йому майже вдалося з нею поговорити. Коли він увійшов до їдальні, вона сиділа за столом далеко від стіни і була одна. Було ще рано, і людей у їдальні було небагато. Черга повільно просувалася вперед, і ось коли Вінстон був уже майже біля самого прилавка, черга зупинилась, бо хтось попереду скаржився та обурювався, що не отримав свою таблетку сахарину. Чорнява дівчина все ще сиділа одна, коли Вінстон зі своєю тацею попрямував до її столу. Він недбало підійшов до неї, його очі шукали місце за якимось столиком за нею. Вона була приблизно в трьох метрах від нього. Він подумав, що ще кілька секунд вичікування цілком вистачить. Раптом голос позаду нього гукнув: «Сміт!». Він зробив вигляд, що не чує. «Сміт!» — повторив голос голосніше. Це було марно. Він озирнувся. Світловолосий молодик з дурнуватим обличчям на ім'я Вілшер, якого Вінстон майже не знав, з посмішкою махав йому рукою, показуючи, що за його столиком є вільне місце. Відмовитися від його запрошення було б небезпечно. Після того, як його впізнали і покликали, він не міг просто проігнорувати запрошення і піти сісти за стіл до темноволосої дівчини, бо це привернуло б непотрібну увагу. Він підсів до Вілшера з доброзичливою посмішкою. На мить Вінстон уявив, як рубає сокирою йому межи очі. Через кілька хвилин за стіл темноволосої дівчини підсіли інші жінки.

Але вона повинна була помітити, як він наближався до неї, і повинна була зрозуміти натяк. Наступного дня він прийшов раніше. Вона знову сиділа за столиком приблизно у тому ж місці, і знову одна. У черзі перед ним переминався з ноги на ногу жукоподібний коротун з пласким обличчям і маленькими підозрілими очима. Коли Вінстон відійшов від прилавка зі своєю тацею, то побачив, що коротун йде прямо до столика дівчини. Невже знову невдача? За столом подалі було вільне місце, але щось у зовнішності маленького чоловічка підказувало йому, що той не обділить себе комфортом і вибере найпорожніший стіл. З болем у серці Вінстон пішов за ним. Поки він не залишиться з нею на одинці, діла не буде. У цей момент пролунав страшний гуркіт. Жукоподібний чоловічок розтягнувся у кумедній позі, його таця полетіла вперед, а по підлозі розтеклася м'ясна підлива та кава. Він швидко піднявся, злісно зиркнувши на Вінстона, якого, очевидно, підозрював у тому, що той збив його з ніг. Але це не хвилювало Вінстона, бо вже через п'ять секунд він одночасно з радістю та жахом сидів за столиком темноволосої дівчини.

Він навіть не глянув на неї. Не відводячи очей від таці, він відразу почав їсти. Вкрай важливо було заговорити відразу, поки до них ніхто не підсів, але тепер Вінстона паралізував страх. Минув уже тиждень відтоді, як вона вперше підійшла до нього. Вона напевно передумала! Було неможливо, щоб все закінчилося успішно, в реальному житті такого просто не буває. Можливо, він так і не наважився б заговорити, якби у цей момент не побачив Амплфорта, цього доморощеного поета з волохатими вухами, який метушився з тацею у пошуках вільного місця. Амплфорт ніколи не нехтував можливістю поговорити з Вінстоном і неодмінно сів би за його столик, якби помітив його. «Зараз або ніколи, — подумав Вінстон, — у мене є не більше хвилини». І він, і дівчина продовжували старанно жувати, хоча тушковане м'ясо, яке вони наминали, було чимось на зразок супа з квасолі. Вінстон щось ледве чутно пробурмотів. Жоден з них не зводив очей зі своєї тарілки, продовжуючи систематично запихати водянисту суміш до рота і в проміжках між цим процесом тихими і невиразними голосами обмінюючись необхідними словами.

«Коли ти йдеш з роботи?»

«О вісімнадцятій тридцять».

«Де ми можемо зустрітися?»

«Площа Перемоги, біля пам'ятника».

«Там повно телеекранів».

«Це не має значення, якщо там буде натовп».

«Який-небудь умовний знак?»

«Ні. Не підходь до мене, поки не побачиш, що я змішалася з натовпом. І не дивись на мене. Просто тримайся десь поруч».

«О котрій?»

«Дев'ятнадцять годин».

«Добре».

Амплфорт не побачив Вінстона і сів за інший столик. Вінстон і темноволоса дівчина більше не розмовляли і, наскільки це було можливо для двох людей, які сидять за одним столом, не дивилися один на одного. Дівчина швидко доїла обід і пішла, а Вінстон залишився курити сигарету.

Вінстон прийшов на площу Перемоги раніше призначеного часу. Він обійшов величезну рифлену колону, на вершині якої статуя Старшого Брата дивилася на південь, у небо, де він знищив ворожі євразійські літаки (кілька років тому остазійські літаки) у битві за Злітну смугу № 1. На протилежному боці вулиці стояла статуя чоловіка на коні, здається, то був Олівер Кромвель. Минуло вже п'ять хвилин від призначеного часу, але темноволосої дівчини все не було видно. Вінстона знову охопив страх. Вона не прийшла, вона передумала! Він повільно пішов до північної частини площі і відчув задоволення, впізнавши церкву Святого Мартіна, дзвони якої немов проспівали йому: «Віддавай мені фартинг!». Потім він побачив Її. Вона стояла біля підніжжя пам'ятника і читала (або вдавала, що читає) афішу на колоні. Підходити до неї було небезпечно, поки не підійдуть хоча б ще кілька людей. По периметру площі на фасадах висіли телеекрани. У цей момент звідкись зліва почулися крики і гуркіт вантажівок, і вже наступної миті всі кудись побігли. Дівчина швидко обігнула левів біля підніжжя пам'ятника і приєдналася до натовпу. Вінстон теж пішов з усіма. Поки він біг, то з криків зрозумів, що проїжджає колона з євразійськими полоненими.

Південна сторона площі вже була заповнена людьми. Вінстон, який завжди намагався триматися десь подалі під час таких збіговиськ, зараз штовхався, кричав і продирався вперед у саму гущу натовпу. Незабаром він був на відстані витягнутої руки від темноволосої дівчини, але йому перегородив шлях величезний прол і майже така сама величезна жінка, ймовірно, його дружина, яка, здавалося, утворювала непохитну стіну з плоті. Вінстон ухилився і різким ривком зумів протиснутися між ними. На мить йому здалося, що всі його нутрощі розплющило між двома мясистими стегнами, але потім він все ж прослизнув уперед. Він стояв поруч з темноволосою дівчиною. Вони стояли пліч-о-пліч, уважно дивлячись перед собою.

Уздовж вулиці тягнулася довга колона вантажівок, оточена охоронцями з кам'яними обличчями, які були озброєні автоматами. У вантажівках, тісно збившись, сиділи навпочіпки маленькі жовті чоловічки в подертій брудній зеленуватій формі. Їх сумні, монгольські обличчя дивилися на натовп абсолютно байдужими очима. Іноді, коли колесо вантажівки потрапляло у яму, було чутно брязкіт металу: всі ув'язнені були в кайданах. Вантажівки, повні сумних облич, їхали одна за одною. Плече дівчини та її рука по лікоть були притиснуті до нього. Її щока була настільки близько, що він міг відчувати її тепло. Вона проявила ініціативу. Вона почала говорити тим самим невиразним голосом, що і в їдальні, ледь ворушачи губами, ледь чутне бурмотіння, яке легко заглушав гул голосів і гуркіт вантажівок.

«Ти мене чуєш?»

«Так».

«Ти вільний у неділю після обіду?»

«Так».

«Тоді слухай уважно. Ти повинен запам'ятати. Іди на вокзал Паддінгтон…»

З якоїсь військової точністю, яка його вразила, вона окреслила маршрут, якому він повинен був слідувати. Півгодини на електричці, потім зійти і повернути ліворуч біля вокзалу, два кілометри пішки вздовж дороги, ворота без верхньої перекладини, стежка через поле, вузька доріжка, прохід між кущами, сухе дерево, поросле мохом. Наче у неї в голові була карта.

«Ти все запам'ятав?» — пробурмотіла вона у кінці.

«Так».

«Повернути ліворуч, потім направо, потім знову наліво. Ворота без верхньої перекладини».

«Зрозумів. О котрій?»

«Близько п'ятнадцятої. Можливо, тобі доведеться почекати. Я буду добиратися туди іншим шляхом. Ти точно все запам'ятав?»

«Так».

«Тоді відійди від мене якомога швидше».

Їй не потрібно було говорити йому про це, він сам все чудово розумів. Але поки вони не могли вибратися з натовпу. Вантажівки все ще проїжджали, люди все ще ненаситно витріщалися на полонених. Спочатку пролунало кілька вигуків і шипіння, але вони виходили тільки від партійців і незабаром припинилися. Решті людей було просто цікаво подивитись на євразійців. Іноземці, чи то з Євразії, чи то з Остазії, були наче екзотичними звірами. Їх ніхто ніколи не бачив, крім як у вигляді полонених, і навіть так ніхто ніколи не мав можливості роздивитись їх довше, ніж кілька секунд. Про їх подальшу долю нічого не було відомо, показово стратили лише кількох військових злочинців, інші просто зникали, ймовірно, у виправних та трудових таборах. На зміну круглим монголоїдним обличчям прийшли більш європейські, але теж брудні, бородаті та змучені. Вінстону здавалося, що деякі з них дивилися на нього якось аж занадто пильно. Конвой віддалявся. В останній вантажівці він побачив літнього чоловіка з сивою бородою, котрий стояв, схрестивши перед собою зап'ястя, ніби він звик бути зі зв'язаними руками. Вінстону і дівчині був час розходитися. Але в останній момент, поки натовп все ще щільно оточував їх, її рука намацала його і на мить стиснула. Це тривало не довше десяти секунд, але, тим не менше, йому здавалося, що їх руки були зчеплені цілу вічність. Йому вистачило часу вивчити кожну деталь її руки. Він досліджував довгі пальці, акуратні нігті, мозолясту від праці долоню, ніжну шкіру зап'ястя. Він так досконально вивчив її руку, що впізнав би її з першого погляду. В ту ж мить йому спало на думку, що він не знає, якого кольору у неї очі. Ймовірно, вони були коричневими, хоча іноді у людей з темним волоссям були блакитні очі. Повернути голову і подивитися на неї було б божевіллям. Взявшись за руки, невидимі у натовпі тіл, вони пильно дивилися перед собою, і замість очей дівчини на Вінстона сумно дивилися очі старого в'язня з сивою бородою.

### Розділ 2

Вінстон йшов тінистою стежкою, і там, де гілки дерев розходилися, пропускаючи сонячне світло, йому здавалося, що під ногами його були калюжі з чистого золота. Під деревами зліва від нього стелився килим зі дзвоників. Легкий вітерець пестив шкіру. Було друге травня. Звідкись із глибини лісу лунав спів птахів.

Він знову прийшов трохи раніше. Подорож не викликала ніяких труднощів. Темноволоса дівчина, очевидно, знала свою справу, і страх цього разу мучив Вінстона менше, ніж зазвичай. Він відчував, що їй можна було довірити знайти безпечне місце, хоча не можна було сказати, що за містом було набагато безпечніше, ніж у Лондоні. Звичайно, на вас не дивилися звідусіль телеекрани, але завжди існувала небезпека прихованих мікрофонів, за допомогою яких ваш голос міг бути почутий і розпізнаний. До того ж складно було здійснити таку подорож, не привертаючи уваги. Для подорожей в межах ста кілометрів від Лондона відмітка у паспорті не робилася, але іноді на вокзалах чергували патрулі, які могли перевірити документи члена Партії, який чомусь там опинився, і, звичайно, у них виникли б питання щодо того, що він там робить. Однак, на щастя, патрулів не було, і по дорозі Вінстон обережно озирався, щоб переконатися, що за ним не стежать. У поїзді було повно пролів, у всіх був святковий настрій у зв'язку зі справжньою літньою погодою. Разом з ним у вагоні їхала величезна сім'я пролів, від беззубої прабабусі до місячної дитини, всі вони збиралися провести день з родичами у селі, і разом з тим — як вони по секрету сказали Уинстону — прикупити трохи вершкового масла на чорному ринку.

Вулиця поступово розчинилася у зелені, і вже через хвилину він був біля стежки з інструкції темноволосої дівчини. Це була ледве помітна стежка, яка вела у кущі. У нього не було годинника, але за його розрахунками п'ятнадцяти ще не було. Дзвоники росли так щільно, що на них неможливо було не наступати. Вінстон опустився на коліна і вирішив нарвати трохи квітів, поки чекає на дівчину. Також він подумав, що хотів би при зустрічі вручити дівчині букет. Вінстон зібрав великий букет дзвоників і вдихнув приємний та терпкий аромат, від якого у нього аж запаморочилось у голові. Раптом він почув звук за спиною і застиг. Це точно було потріскування черевика, який наступив на гілку. Він продовжив збирати дзвоники. Це було найкраще, що можна було зробити у цій ситуації. Це могла бути дівчина, а можливо, за ним все-таки стежили. Озирнутися означало визнати провину. На його плече м'яко лягла рука.

Він підняв очі. Це була темноволоса дівчина. Вона похитала головою, попереджаючи, щоб він мовчав, а потім розсунула кущі і швидко пішла вперед по вузькій стежці, яка вела до лісу. Очевидно, вона добре знала ці місця, бо обходила заболочені ділянки, наче за звичкою. Вінстон слідував за нею, стискаючи у руках букет квітів. Він відчув полегшення, коли побачив дівчину, але тепер, спостерігаючи за сильним струнким тілом з червоним тугим поясом, який підкреслював вигини її стегон, його охопило гнітюче почуття власної неповноцінності. Навіть зараз здавалося цілком імовірним, що коли вона озирнеться і подивиться на нього, вона передумає і піде геть. Чисте свіже повітря і зелень навколо лякали його. Ще по дорозі від вокзалу травневе сонце змусило його відчути себе брудним і кволим, наче щільний шар лондонського пилу забився у порах його шкіри. Йому спало на думку, що до цих пір вона, ймовірно, ніколи не бачила його серед білого дня на відкритій місцевості, без натовпу і метушні. Вони підійшли до сухого дерева, про яке вона говорила. Дівчина перестрибнула через нього і пірнула у кущі, де, як здавалося спочатку, не було проходу. Вінстон пішов за нею. Незабаром вони вийшли на галявину. Крихітний трав'янистий пагорб був оточений високими саджанцями, які повністю ховали їх від сторонніх очей. Дівчина зупинилася і повернулася до Вінстона.

«Ось ми і прийшли», — сказала вона.

Він дивився на неї на відстані кількох кроків. Поки що він не наважувався підійти до неї ближче.

«Я не хотіла нічого говорити на стежці, — продовжила вона, — на випадок, якщо там схований мікрофон. Не думаю, що таке можливо, але все ж обережність не зашкодить. Завжди є шанс, що одна з цих свиней впізнає твій голос. Але тут ми в безпеці».

У нього все ще не вистачало сміливості підійти до неї. «В безпеці?» — повільно перепитав він.

«Так. Подивися на дерева». Це були ясени, які колись спиляли, але тепер вони знову почали рости і утворили невеличкий лісок з молодих дерев, стовбур жодного з них не був товщим за зап'ястя. «Тут просто ніде сховати мікрофон. Крім того, я вже бувала тут раніше».

Вони розмовляли. Тепер він зважився підійти до неї ближче. Вона стояла перед ним дуже прямо, з легкою іронічною посмішкою, ніби питала, чому він так зволікає. Дзвоники каскадом посипалися на землю. Здавалося, вони кружляли у якомусь власному ритмі вальсу. Він взяв її за руку.

«Уявляєш, — сказав він, — до цього моменту я не знав, якого кольору у тебе очі?» Вони були карими, точніше світло-карими, а вії були темними і густими. «Тепер, коли ти побачила, який я насправді, ти все ще можеш дивитися на мене?»

«Легко».

«Мені тридцять дев'ять років. У мене є дружина, якої я не можу позбутися. У мене варикозне розширення вен. У мене п'ять вставних зубів».

«Мені все одно», — сказала дівчина.

Наступної миті вона вже була в його обіймах. Вінстон навіть не встиг зрозуміти, як це сталося. Спочатку у нього не було ніяких почуттів, крім явної недовіри. Молоде тіло притискалося до нього, копиця темного волосся лоскотала йому обличчя. Вона глянула на нього, і він поцілував її чуттєві червоні губи. Вона обвивала руками його шию, називала його дорогим, милим, коханим. Він повалив її на землю, і вона абсолютно не пручалася, він міг робити з нею все, що захоче. Але правда полягала у тому, що у нього не було ніяких фізичних відчуттів, крім простого контакту з іншим людським тілом. Все, що він відчував, це недовіра і гордість. Він був радий, що це відбувається, але у нього не було фізичного бажання. Він нервував і намагався осмислити те, що відбувалося — може, ще занадто рано для цього, може, її молодість і привабливість лякали його, може, він занадто звик жити без жінки — але він не знав, що відбувалося, не знав, що буде далі. Дівчина піднялася і витягла дзвоник з волосся. Вона сіла навпроти нього, обнявши його за талію.

«Нічого страшного, милий. Поспішати нікуди. У нас попереду ще є півдня. Хіба це не прекрасна схованка? Я знайшла її випадково, коли одного разу заблукала під час громадського турпоходу. Якщо хтось буде наближатися, ми почуємо його за сотню метрів».

«Як тебе звати?» — запитав Вінстон.

«Джулія. Твоє ім'я я знаю. Вінстон. Вінстон Сміт.

«Як ти дізналася?»

«Думаю, милий, у мене краще виходить дізнаватися те, що я хочу, ніж у тебе. Ось скажи, що ти думав про мене до того дня, коли я передала тобі записку?»

Йому не хотілося їй брехати. Почати з гіршого — це було навіть свого роду любовне одкровення, подумалося Уинстону.

«Я ненавидів тебе», — сказав він. «Я хотів зґвалтувати тебе, а потім вбити. Два тижні тому я серйозно обдумував те, щоб розбити тобі голову каменюкою. Якщо ти дійсно хочеш знати, я взагалі вважав, що ти агент Поліції Думок».

Дівчина засміялася, мабуть, сприйнявши це як данину своїй майстерності маскуватися.

«Поліція Думок?! Ти що, серйозно так думав?»

«Ну, була у мене така версія. Просто твій зовнішній вигляд… ти молода, активна, здорова, розумієш, я подумав, що, ймовірно…»

«Ти подумав, що я хороший член Партії. Чиста у помислах і вчинках. Банери, демонстрації, слогани, ігри, громадські походи і таке інше. І ти думав, що якби видався хоч найменший шанс, я привселюдно назвала б тебе думкозлочинцем і вбила?»

«Так, щось подібне. Але ж погодься, дуже багато молодих дівчат саме такі».

«Ой, ну ти як скажеш», — сказала вона з посмішкою, зриваючи червоний пояс Молодіжної антисексуальної ліги і кидаючи його на сук. Потім, вона зробила вигляд, наче згадала щось важливе і термінове, і обмацала кишеню комбінезона. Вона дістала невеличкий шматок шоколаду. Вона розламала його навпіл і дала одну частину Вістону. Ще до того, як він взяв його, він зрозумів по запаху, що це був дуже незвичайний шоколад. Він був темний і блискучий, загорнутий у сріблястий папір. Зазвичай шоколад, який видавала Партія у якості пайку, був світло-коричневою крихкою масою, яка на смак нагадувала попіл. Колись давно він пробував справжній шоколад, такий самий, як той, яким вона його щойно пригостила. Запах шоколаду пробудив якісь спогади, вони були немов у тумані, але одне Вінстон знав точно, вони були сильними і тривожними.

«Де ти його взяла?» — запитав він.

«На чорному ринку», — безтурботно відповіла вона. «Насправді я дійсно зразковий член Партії. Я чудово граю у командні ігри, я була командиром загону у Юних розвідниках. Три вечори на тиждень я присвячую волонтерській роботі для Молодіжної антисексуальної ліги. Я витратила багато часу, розклеюючи їх кляті плакати по всьому Лондону. На демонстраціях я завжди у числі тих, хто несе прапори Партії. Я завжди виглядаю бадьорою і ніколи ні від чого не ухиляюся. Мій принцип — завжди будь з натовпом і кричи голосніше за всіх — так я і роблю. Це єдиний спосіб забезпечити собі безпеку».

Вінстон затримав перший шматочок шоколаду на язиці і дав йому там розтанути. Смак був чудовим. Але спогад все ще рухався десь по околицях його свідомості, він викликав сильні почуття, але ніяк не міг набути чіткої форми, він був наче об'єкт, який бачиш лише краєм ока. Він спробував відігнати цей спогад, вирішивши, що він стосувався якоїсь події, яку він хотів би скасувати, але не міг.

«Ти дуже молода», — сказав він. «На десять або п'ятнадцять років молодша за мене. Що тебе могло привабити у такому, як я?»

«Щось у виразі твого обличчя. Я вирішила ризикнути. У мене добре виходить бачити тих, хто не прогнувся під систему. Як тільки я побачила тебе, то зрозуміла, що ти проти Них».

«Вони», як виявилося, означали Партію і, перш за все, Внутрішню Партію, про яку вона говорила з відвертим глузуванням і ненавистю. Вінстон навіть почувався трохи ніяково, хоча він і знав, що тут вони у безпеці, якщо поняття безпеки взагалі ще існувало. Його здивувала і вразила грубість її мови. Член Партії не повинен був лаятись. Сам Вінстон дуже рідко лаявся вголос. Однак Джулія, схоже, не могла згадати Партію, і особливо Внутрішню Партію, без слів, які можна було побачити лише на заборах у темних провулках. Але його це не відштовхувало. Це був лише один із проявів її спротиву, повстання проти Партії та всього, що було з нею пов'язано, і чомусь це здавалося Вінстону природною і здоровою реакцією, як чхання від лоскоту у носі. Вони залишили галявину і пішли гуляти між деревами, насолоджуючись тінистою прохолодою. Вони йшли, обіймаючи один одного за талію. Вінстон про себе відзначив, що без поясу її талія виглядала більш ніжною та жіночною. Вони не говорили голосніше шепоту. Джулія сказала, що за межами галявини краще йти тихо. Вони досягли краю невеликого лісу. Вона зупинила його.

«Краще не виходити на відкриту місцевість. Можливо, хтось спостерігає. Краще, щоб нас приховували зарості».

Вони стояли серед кущів ліщини. Сонячне світло, яке проникало крізь листя, грало на їхніх обличчях. Вінстон подивився на поле і його охопило дивне відчуття — він знав це місце. Старе пасовище, обскубане кроликами, стежка, то тут, то там кротові нори. На протилежному боці лугу гілки в'язів погойдуються на вітрі, їх густа крона елегантно ворушиться, немов жіноче волосся. Десь поблизу є чистий струмок, у водах якого під вербами борсається риба.

«А десь поблизу раптом немає струмку?» — прошепотів він.

«Так, струмок є. Він на краю наступного поля. Вода там така чиста, що видно, як під вербами борсається риба».

«Як у Золотій країні», — пробурмотів він.

«Золотій країні?»

«Та нічого особливого, просто пейзаж, який я іноді бачив уві сні».

«Подивися!» — прошепотіла Джулія.

Метрах у п'яти, майже на рівні їхніх облич, на гілку сів дрізд. Він їх не помітив, бо він був на сонці, а вони у тіні. Він розправив крила, потім знову обережно склав їх, на мить нахилив голову, немов вітаючи сонце, а потім заспівав. У навколишній тиші спів цей здавався приголомшливо голосним та заворожуючим. Вінстон і Джулія притулились одне до одного, зачаровані цим звуком. Музика лунала, хвилина за хвилиною, з дивовижними варіаціями, жодного разу не повторюючись, ніби птах навмисне демонстрував свою віртуозність. Іноді дрізд замовкав на кілька секунд, розправляв крила, потім роздував свою плямисту грудку і знову починав співати. Дивлячись на це, Вінстона огортало якесь дивне благоговіння перед цим прекрасним створінням. Для кого, для чого співав цей птах? Ні друг, ні ворог не спостерігав за ним. Що змусило його сісти на гілку на узліссі самотнього лісу і виплеснути свою музику в нікуди? Раптом йому стало цікаво, чи не схований десь поблизу мікрофон. Вони з Джулією говорили пошепки, тому мікрофон не вловив би їх слова, але спів дрозда він однозначно почув би. Можливо, на іншому кінці дроту якийсь маленький, схожий на жука чоловічок уважно слухав — слухав це. Але поступово потік музики витіснив з його голови всі думки. Музика розлилася по всьому тілу і змішалася з сонячним світлом, яке пробивалося через листя. Він більше ні про що не думав, він просто відчував. Талія дівчини в його долоні була ніжною і теплою. Він притулив її ближче, вони стояли, пригорнувшись один до одного. Її тіло, здавалося, розчинилося в його, вони були одним цілим. Їх губи зімкнулися у пристрасному поцілунку. Цей поцілунок сильно відрізнявся від тих жорстких поцілунків, якими вони обмінювалися раніше. Коли вони відірвалися одне від одного, то обидва глибоко зітхнули. Птах злякався і, змахнувши крилами, полетів геть.

Вінстон притиснувся губами до її вуха. «Зараз», — прошепотів він.

«Не тут», — прошепотіла вона у відповідь. «Давай повернемося до нашої схованки. Так безпечніше».

Швидко, час від часу потріскуючи гілками, вони рушили назад на галявину. Як тільки вони опинилися всередині кільця молодих дерев, вона повернулася до нього обличчям. Вони обидва важко дихали, але вона хитро посміхалась, наче дражнила його. Якусь мить вона стояла і дивилася на нього, а потім доторкнулася до блискавки комбінезона. О так, це було майже як уві сні, майже так само стрімко, як він уявляв. Вона зірвала з себе одяг, і коли вона відкинула його в сторону, це був той самий чудовий жест, який, здавалося, міг створювати і руйнувати цілі цивілізації. У променях сонця її тіло здавалося сліпучо білим. Якусь мить він не дивився на її тіло, його очі були прикуті до веснянкуватого обличчя з легкою сміливою посмішкою. Він опустився перед нею на коліна і взяв її руки у свої.

«Ти робила це раніше?»

«Звісно. Сотні разів, ну, може не сотні, але десятки раз точно».

«З членами Партії?»

«Так, завжди з членами Партії».

«А з членами Внутрішньої Партії?»

«Ні, з цими свинями ні. Але впевнена, багато хто з них був би не проти, якби в них був хоч крихітний шанс. Вони не такі святоші, якими хочуть здаватися».

Його серце зойкнуло. Вона робила це десятки разів, але йому хотілося, щоб це були сотні, тисячі разів. Все, що натякало на зіпсованість, хтивість і розбещеність завжди сповнювало його дикою надією. Хто знає, можливо, Партія дійсно прогнила до самої верхівки, а її культ чистоти і самозречення це всього лише фарс, бутафорія, яка покриває тотальне беззаконня. Якби він тільки міг заразити всіх їх проказою або сифілісом! Так, він зробив би це з превеликим задоволенням! Все, що завгодно, тільки б вони згнили, стали слабкими і розпалися на дрібні шматочки! Він притягнув дівчину до себе, тепер вони стояли на колінах, лицем до лиця, очі в очі.

«Послухай. Чим більше у тебе було чоловіків, тим більше я люблю тебе. Ти це розумієш?»

«Так, чудово розумію».

«Ненавиджу чистоплюйство, ненавиджу моральність! Не хочу, щоб де-небудь існувала хоч крапля чесноти. Я хочу, щоб всі були розбещені та хтиві».

«Що ж, тоді я чудово тобі підійду, милий. Я дуже розбещена та дуже хтива».

«Тобі подобається це робити? Я не маю на увазі конкретно зі мною, а взагалі?»

«Я обожнюю це робити».

Це було саме те, що він хотів почути. Не просто любов до однієї людини, а тваринний інстинкт, просте недиференційоване бажання. Саме це і була та сила, яка розірве Партію на шматки. Він притиснув її до землі серед дзвоників. Цього разу ніяких труднощів у нього не виникло. Все ще важко дихаючи, вони ліниво валялися на траві. Сонце, здавалося, гріло гарячіше. Їх обох хилило на сон. Він дотягнувся до відкинутого комбінезона і частково прикрив її білосніжне тіло. Вони майже миттєво заснули і проспали десь півгодини.

Вінстон прокинувся першим. Він трохи підвівся і глянув на веснянкувате обличчя, яке лежало у нього на руці, таке спокійне, таке мирне, таке не зіпсоване. Якщо не брати до уваги її губи, її не можна було назвати красивою. Навколо її очей вже з'явилися перші зморшки. Коротке темне волосся було надзвичайно густим і м'яким. Йому спало на думку, що він й досі не знає ні її прізвища, ні де вона живе.

Це молоде, сильне тіло зараз було безпорадним, і пробудило в ньому почуття жалості, бажання захистити. Але та незбагненна ніжність, яку він відчував стоячи в ліщині і слухаючи спів дрозда, ще не зовсім повернулася до нього. Він стягнув комбінезон і уважно роздивився її ніжне біле тіло. «Раніше, — подумав він, — чоловік, дивлячись на жіноче тіло, бачив, що воно привабливе та звабливе, а все інше траплялося саме собою, це був природний хід речей». Але в наші дні вже не існує чистої любові або чистої хіті. Ніякі почуття більше не були чистими, бо всі вони були зіпсовані страхом і ненавистю. Їх обійми та поцілунки були битвою, кульмінацією, перемогою. Це був удар по Партії. Це був політичний акт.

### Розділ 3

«Ми можемо приїхати сюди ще раз», — сказала Джулія. «Зазвичай одну і ту ж схованку безпечно використовувати не більш двох разів. Але, звичайно, не раніше ніж через місяць або два».

Як тільки вона прокинулася, її поведінка змінилася. Вона стала настороженою та уважною, одягла свій комбінезон, зав'язала червоний пояс на талії і почала будувати для них зворотній маршрут. Здавалося природним доручити цю справу їй. У неї явно була та хитрість, якої не вистачало Вінстону, і, схоже, вона також мала невичерпний запас знань про сільську місцевість, які накопичила у незліченних громадських турпоходах по околицях Лондона. Маршрут, який вона для нього розробила, сильно відрізнявся від того, яким він приїхав, і виводив його геть на інший вокзал. «Ніколи не повертайся додому тим самим шляхом», — сказала вона, немов проголошуючи важливу загальновідому істину. Згідно її плану, вона мала піти першою, а Вінстон повинен був почекати півгодини, перш ніж піти за нею.

Вона назвала місце, де вони могли б зустрітися після роботи через чотири дні. Це була вулиця в одному з бідних кварталів, де знаходився відкритий ринок, який зазвичай був багатолюдним і гучним. Вона буде тинятися серед прилавків, прикидаючись, ніби шукає шнурки або нитки. Якщо вона вирішить, що все чисто, вона висякається, коли він наблизиться. Якщо вона цього не зробить, він повинен буде пройти повз неї так, наче вони і не знайомі. Але якщо пощастить, загубившись у натовпі можна буде спокійно поговорити чверть години і влаштувати ще одну зустріч.

«Мені вже час іти», — сказала вона, як тільки переконалася, що Вінстон засвоїв дані йому інструкції. «Я маю повернутися до дев'ятнадцяти тридцяти і присвятити дві години Молодіжній антисексуальній лізі: буду роздавати листівки або щось таке. Дурне заняття, але що поробиш. Нумо подивись, у мене трава у волоссі не застрягла? Гарно подивився? Добре. Тоді до побачення, коханий, до зустрічі!»

Вона кинулася у його обійми, поцілувала його майже несамовито, а через мить протиснулася крізь саджанці і безшумно зникла у лісі. І навіть зараз він не знав ні її прізвища, ні адреси. Однак це не мало значення, оскільки зустрітися десь у приміщенні або обмінятися будь-якими письмовими повідомленнями було просто неможливо.

Так сталося, що на галявину в лісі вони більше не поверталися. Протягом травня їм вдалося лише один раз зайнятися коханням. Це було в іншій схованці, яку також знайшла Джулія — дзвіниця напів зруйнованої церкви у якійсь безлюдній місцині, куди тридцять років тому скинули атомну бомбу. Це була гарна схованка, але добиратися туди було дуже небезпечно. В інші дні їм вдавалося зустрічатися тільки на вулиці, щовечора у різних місцях і не більше, ніж на півгодини за один раз. На вулиці зазвичай можна було поговорити, хоча це навряд чи можна було назвати нормальною розмовою у звичному значенні цього слова. Дрейфуючи по багатолюдним тротуарам, тримаючись на безпечній відстані і не дивлячись один на одного, вони вели дивну переривчасту розмову, яка то спалахувала, то гасла, немов промінь маяка, раптово перериваючись з наближенням партійної уніформи або поруч з телеекраном, а потім знову відновлюючись через кілька хвилин прямо з середини речення. Вони могли різко перерватися, розійтись у різні сторони в узгодженому місці, а потім продовжити з того ж місця наступного дня навіть не вітаючись. Схоже Джулія цілком звикла до такого спілкування, яке вона називала «багатосерійною розмовою». Вона також напрочуд вміло говорила, не ворушачи губами. Всього лише раз за майже місяць вечірніх зустрічей їм вдалося обмінятися поцілунком. Вони мовчки йшли провулком (Джулія ніколи не розмовляла, коли вони були далеко від головних багатолюдних вулиць), коли пролунало оглушливе ревіння, земля затремтіла і навколо все потемніло. Коли Вінстон отямився, то зрозумів що лежить на боці і все його тіло ниє від болю. Його охопив жах. Балістична ракета, мабуть, впала зовсім поруч. Раптово він помітив обличчя Джулії в декількох сантиметрах від свого власного, біле, наче у мерця. Навіть її губи були білими. Вона була мертва! Він притиснув її до себе і раптом зрозумів, що цілує живе тепле обличчя. Але на його губах був шар якогось порошку, який йому заважав. Їх обличчя були вкриті алебастровим пилом.

Бували вечора, коли вони приходили на місце зустрічі, але їм доводилося просто проходити повз один одного, бо з-за рогу вивертав патруль або гвинтокрил ширяв над головами. Але навіть якщо відкинути фактор небезпеки, просто викроїти час для зустрічі було дуже складно. Робочий тиждень Вінстона складав шістдесят годин, у Джулії ще більше, а їх вільні дні змінювалися в залежності від навантаження на роботі і часто не збігалися. Майже всі вечори Джулії були зайняті волонтерською та громадською діяльністю. Вона витрачала величезну кількість часу на лекції і демонстрації, розповсюдження листівок та літератури для Молодіжної антисексуальної ліги, підготовку плакатів для Тижня ненависті, збір внесків і пожертвувань для кампанії економії і таке інше. Це було того варте, говорила вона, це було чудове прикриття. Якщо дотримуватися дрібних правил, можна порушувати великі. Вона навіть переконала Вінстона пожертвувати одним з його вільних вечорів, записавшись на неповний робочий день на роботу з боєприпасами, яку добровільно виконували найзавзятіші члени Партії. Отже, один вечір на тиждень Вінстон тепер проводив, борючись з чотиригодинною паралізуючою нудьгою, перебираючи та скручуючи якісь залізяки, які, ймовірно, були частинами підривного механізму бомби. Йому насилу вдавалося висидіти до кінця у погано освітленій майстерні, де гул протягів і стукіт молотів змішувався з різкою музикою, яка ревіла з телеекранів.

Коли вони зустрілися у церковній вежі, вони заповнили прогалини в їх уривчастій розмові. Був спекотний полудень. Повітря у маленькій кімнатці над дзвіницею було гарячим і задушливим, а ще там сильно пахло голубиних послідом. Вони вже кілька годин сиділи і розмовляли на брудній, усипаній гілками підлозі, час від часу встаючи, щоб виглянути у бійниці і переконатися, що ніхто не наближається.

Джулії було двадцять шість років. Вона жила у гуртожитку з тридцятьма іншими дівчатами («Куди не глянь, скрізь самі баби! Мені здається, що я вже ненавиджу жінок!» — говорила вона жартівливо) і працювала, як він правильно здогадався, механіком друкарських машин у Відділі Художньої літератури. Їй подобалась її робота, яка полягала в основному у запуску і обслуговуванні потужного, але вибагливого електродвигуна. Не те, щоб вона була дуже розумною, але вона любила працювати руками і в оточенні шурупів та шестерень відчувала себе, як риба у воді. Вона могла описати весь процес написання роману, від загальної директиви, виданої Комітетом з планування, до остаточного доопрацювання Комісією по перезапису. Але її не цікавив готовий продукт. Вона говорила, що «не особливо любить читати». Книги були просто товаром, який потрібно було виробляти, як варення або шнурки для взуття.

Вона не пам'ятала нічого, що було до середини шістдесятих, і єдина знайома їй людина, яка хоч щось знала про дореволюційні часи, був її дідусь, який зник, коли їй було вісім років. У школі вона була капітаном хокейної команди і два роки поспіль вигравала змагання з гімнастики. До того, як приєднатися до Молодіжної антисексуальної ліги, вона була командиром загону Юних розвідників і секретарем відділення Молодіжної ліги. Вона завжди вирізнялася зразковою поведінкою. Її навіть відібрали (через її гарну репутацію) для роботи в Порносеці, підрозділі Відділу Художньої літератури, який займався виготовленням дешевої порнографії для поширення серед пролів. Вона зазначила, що самі співробітники називали Порносек «Цитаделлю розпусти». Там вона пропрацювала рік, допомагаючи виробляти огидні книжечки у запечатаних пакетах з розповідями на кшталт «Нумо лясни мене, якщо зможеш» або «Одна ніч у школі для дівчаток», які тайком купували пролетарські юнаки, думаючи, що вони купують щось незаконне.

«На що схожі ці книги?» — з цікавістю запитав Вінстон.

«Ой, суцільна мерзенна нісенітниця. Насправді нудьга рідкісна. Є всього шість основних сюжетів, які просто трохи видозмінюються. Звичайно, я працювала тільки на калейдоскопах — машинах, які генерують сюжети. Я ніколи не входила до команди редакторів-переписувачів. Я надто неграмотна, дорогенький, навіть для такого».

Він з подивом дізнався, що всі співробітники Порносеку, за винятком керівників департаментів, були жіночої статі. Вважалося, що чоловіки, чиї сексуальні інстинкти менш контрольовані, ніж жіночі, більше піддаються спокусі та розбещуються тієї гидотою, з якої вони працюють.

«Вони навіть не хотіли брати туди заміжніх жінок», — додала вона. «Вважалося, що молоді дівчата завжди невинні і цнотливі. Ну, як бачиш, перед тобою яскравий приклад того, що це далеко не так».

Вона закрутила перший роман, коли їй було шістнадцять, з шістдесятирічний членом Партії, який пізніше наклав на себе руки, щоб уникнути арешту. «Доречі, це був доволі вдалий збіг обставин, — сказала Джулія, — інакше вони б вибили з нього зізнання, і він назвав би моє ім'я». З тих пір було багато інших. Її життєва позиція була досить простою. Ти хочеш добре провести час, «вони» (тобто Партія) хочуть перешкодити тобі в цьому, тому ти порушуєш правила як можеш. Схоже, вона думала, що це природний порядок речей: «вони» хочуть позбавити тебе задоволень, ти робиш все, щоб тебе не зловили, поки ти ці задоволення отримуєш. Вона щиро ненавиділа Партію і говорила про це дуже грубими словами, але при цьому зовсім не критикувала її. Коли це не зачіпало її власного життя, партійна доктрина її не цікавила. Вінстон помітив, що вона ніколи не використовувала слова новомови, крім тих, які вже просто увійшли в ужиток. Вона ніколи не чула про Братство і відмовлялася вірити в його існування. Будь-який організований бунт проти Партії, який приречений на провал, здавався їй дурістю. Вона вважала, що розумніше просто порушувати правила, прикидатися благонадійним членом Партії та не привертати увагу, щоб залишитися в живих. Іноді Вінстон міркував, скільки ще таких, як вона, може бути серед молодого покоління, яке виросло у світі Революції, не знаючи іншого життя, поколінні, яке сприймає Партію як щось вічне та непорушне, незмінне та всюдисуще, як небо; покоління, яке не повстає проти влади Партії, а просто ухиляється від неї, як кролик ухиляється від зубів мисливської собаки.

Вони не обговорювали можливість одруження. До цього було занадто далеко, щоб навіть думати про це. Жоден комітет ніколи не санкціонував би такий шлюб, навіть якби вдалося якимось чином позбутися Кетрін, дружини Вінстона. Ця затія була безнадійною навіть у мріях.

«Якою вона була, твоя дружина?» — запитала Джулія.

«Вона була… Ти знаєш таке слово на новомові «благодум»? Воно означає повністю правовірний, благонадійний, не здатний до поганих думок?»

«Ні, такого слова я не знаю, але я чудово розумію, про що ти говориш, зустрічала я таких фанатичних баб».

Він почав розповідати їй історію свого подружнього життя, але на його подив, вона вже знала основні її моменти. Вона описала йому, як ніби вона сама бачила або відчувала це, як деревеніло тіло Кетрін, варто було йому ледь доторкнутися до неї, як вона відштовхувала його від себе щосили, навіть коли здавалося, що вона міцно обіймає його. З Джулією він не відчував труднощів розмовляти про такі речі. У будь-якому випадку, Кетрін давно не була якимось болісним спогадом і стала просто неприємним фрагментом його минулого.

«Я міг би жити з цим, якби не одна річ», — сказав він. Він розповів їй про маленьку жахливу церемонії, яку Кетрін змушувала його проходити в один і той же вечір щотижня. «Вона ненавиділа це, але ніщо не могло зупинити її. Ніколи не вгадаєш, як вона це називала».

«Наш партійний борг», — миттєво відповіла Джулія.

«Як ти здогадалась?»

«Я теж навчалася у школі, коханий. Лекції про секс раз на місяць для всіх старше шістнадцяти років. І в Молодіжному русі теж. Вони втовкмачують це у нас роками. Насмілюся сказати, що у більшості випадків їм все ж це вдається. Але, звичайно, ніколи не можна бути впевненим на сто відсотків, адже люди такі лицеміри».

Вона почала розвивати цю тему. Джулія все зводила до теми сексу. Варто було тільки торкнутися цієї теми, вона відразу ж озвучувала теорії, які, до речі, були цілком закономірними і правдоподібними. На відміну від Вінстона, вона вловила прихований сенс сексуального пуританства Партії. Справа була не лише у тому, що статевий інстинкт створював свій власний світ, який Партія не здатна була контролювати, а отже воліла його знищити. Більш важливим було те, що заборони і позбавлення сексуального характеру викликали істерію, агресію, яка була вигідна Партії, бо її можна було перенаправити на ворога і трансформувати у непереборне бажання воювати проти якоїсь зовнішньої сили і поклонятися вождю-захиснику. Ось як вона це пояснювала:

«Коли ти займаєшся любов'ю, ти витрачаєш енергію, а потім відчуваєш себе щасливим і тобі плювати на все, що відбувається навколо. Вони не можуть допустити, щоб ти так себе почував. Вони хочуть, щоб ти весь час був сповнений енергії. Все це марширування туди-сюди, оплески і розмахування прапорами — то все від нестачі сексу. Якщо ти щасливий сам по собі, яке тобі діло до Старшого Брата, трирічних планів, двохвилинок ненависті та іншої маячні?»

«Вона має рацію», — подумав Вінстон. «Між цнотливістю і політичною благонадійністю існує прямий і тісний зв'язок. Бо як ще було Партії підтримувати у людях страх, ненависть і божевільну довірливість на потрібному Їй рівні, крім як шляхом придушення такого потужного інстинкту і використання його у якості рушійної сили? Сексуальний імпульс був небезпечним для Партії, і Партія навчилась використовувати його у своїх інтересах. Вона зробила щось подібне і з батьківським інстинктом. Адже, насправді, сім'ю не можна було скасовувати, тому вони навіть заохочували батьків любити своїх дітей майже старомодним способом. Але з іншого боку, дітей систематично налаштовували проти батьків, вчили шпигувати за ними і повідомляти про їх відхилення. Сім'я фактично стала підрозділом Поліції Думок. Це був спосіб, за допомогою якого Партія мала можливість приставити до кожного цілодобового інформатора, родича, який добре тебе знає, тобто твою власну дитину.

Раптово його думки повернулися до Кетрін. Вона без сумніву видала б його Поліції Думок, якби не була занадто дурною, щоб помітити неблагонадійність його поглядів. Але що дійсно нагадало йому про неї в цей момент, то це задушлива денна спека, від якої у нього на лобі виступив піт. Він почав розповідати Джулії про те, що сталося або, скоріше, не сталося, в інший задушливий літній полудень одинадцять років тому.

Це сталося через три або чотири місяці після одруження. Вони заблукали під час культмасової прогулянки десь у Кенті. Вони відстали від групи всього на кілька хвилин, але, мабуть, звернули не в той бік, і незабаром опинилися на краю старого крейдяного кар'єру. Це була стрімка скеля метрів десять або двадцять заввишки, біля підніжжя якої лежали великі гострі каменюки. Запитати дорогу теж було ні у кого. Як тільки Кетрін зрозуміла, що вони загубилися, вона почала панікувати. Перебування далеко від галасливої юрби туристів хоч на мить давало їй відчуття того, що вона робить щось неправильне, заборонене. Їй хотілося скоріше повернутися тим самим шляхом, яким вони прийшли, і почати пошуки в іншому напрямку. Але в цей момент Вінстон помітив, що у тріщинах скелі під ними росло кілька пучків плакун-трави. Один пучок був одночасно двох кольорів, пурпурного і цегляно-червоного, і очевидно, ріс з одного кореня. Вінстон ніколи раніше не бачив нічого подібного і покликав Кетрін, щоб вона підійшла і подивилася.

«Подивися, Кетрін! Ти тільки поглянь на ці квіти. Он той пучок знизу. Бачиш, там два квіточки різних кольорів».

Вона вже повернулася, щоб піти геть, але на мить досить схвильовано повернулася. Вона навіть нахилилася над скелею, щоб побачити, куди він вказує. Він стояв трохи позаду неї і обіймав її за талію, щоб притримати. У цей момент йому раптово спало на думку, що вони тут абсолютно одні. В радіусі кількох кілометрів не було жодної живої істоти, навіть птахів не було чутно. Імовірність того, що десь тут був схований мікрофон, була дуже мала, і навіть якщо б тут і був мікрофон, він би вловлював тільки голосні звуки. Це був найспекотніший час дня. Сонце світило на них, піт лоскотав обличчя. Раптом його осяяла думка…

«Чому ти не зіштовхнув її?» — запитала Джулія. «Я б так і зробила».

«Так, люба, ти б зіштовхнула. Я теж, напевно, зіштовхнув, якби тоді був таким, як зараз. А, може, я… навіть не знаю, чесно кажучи».

«Ти шкодуєш, що не зробив цього?»

«Так. Думаю, шкодую».

Вони сиділи на підлозі, він притягнув її до себе. Її голова лежала на його плечі, приємний запах її волосся перебивав запах голубиного посліду. «Вона ще така молода, — думав він, — ще сподівається і вірить, що життя стане кращим, вона не розуміє, що зіштовхнувши незручну тобі людини з обриву, ти нічого не вирішиш».

«Насправді це нічого не вирішило б», — сказав він.

«Тоді чому ти шкодуєш, що не зробив цього?»

«Така вже я людина. Взагалі, я вважаю, що добро переможе зло. Але, на жаль, у цій грі нам не перемогти. Просто деякі невдачі не такі масштабні, як інші, ось і все».

Він відчув, як її плечі сіпнулися від незгоди. Вона завжди суперечила йому, коли він говорив подібні речі. Вона не готова була змиритися з тим, що у боротьбі з системою індивід завжди зазнає поразки. В якомусь сенсі вона усвідомлювала, що і сама приречена, що рано чи пізно Поліція Думок зловить її та вб'є, але іншою частиною свого розуму вона вірила, що можна якимось чином побудувати таємний світ і жити у ньому так, як забажаєш. Все, що тобі потрібно, це везіння, хитрість і сміливість. Вона не розуміла, що щастя то примарний міф, що якщо перемога і можлива, то лише у далекому майбутньому, через багато років після їх смерті, і що у той момент, коли ти оголошуєш війну Партії, ти автоматично стаєш ходячим трупом.

«Ми вже трупи», — сказав він.

«Ми ще не померли», — прозаїчно сказала Джулія.

«Ну, не зараз, не фізично. Шість місяців, рік, можливо, п'ять років. Я боюся смерті. Ти молода, тож, ймовірно, боїшся її навіть більше за мене. Звичайно, ми будемо відтягувати цей момент, як тільки зможемо. Але це вже не важливо. Поки люди залишаються людьми, смерть і життя — це всього лише сторони однієї медалі».

«Ой, ну що за нісенітниці ти верзеш! З ким би ти скоріше переспав, зі мною чи з якимось скелетом? Хіба тобі не подобається бути живим? Хіба тобі не подобається відчувати? Ось вона я, ось моя рука, моя нога, моя плоть, я справжня, я жива! Хіба тобі ЦЕ не подобається?»

Вона повернулась і притислась до нього грудьми. Крізь комбінезон він відчував її груди, налиті та тверді. Її тіло, здавалося, віддавало йому частину своєї молодості та сили.

«Так, мені це подобається», — сказав він.

«Тоді припини говорити про смерть. А тепер послухай, коханий, нам треба подумати про наступну зустріч. Загалом, ми можемо повернутися на наше місце у лісі. Ми чекали доволі довго. Але цього разу ти повинен будеш добиратися туди іншим шляхом. Я вже все спланувала. Ти сідаєш на потяг… зараз я тобі все намалюю».

Вона згребла невеликий квадратик пилу на підлозі і гілочкою з голубиного гнізда почала малювати карту.

### Розділ 4

Вінстон огледів обшарпану кімнатку над магазином містера Чаррінгтона. Поруч з вікном стояло величезна ліжко, завалене старими ковдрами і подушками без наволочок. На каміні цокав старомодний годинник з дванадцятигодинним циферблатом. У кутку на розкладному столику м'яко виблискувало скляне прес-пап'є, яке він купив минулого разу.

Біля камінної решітки стояла стара гасова плитка, каструля і дві чашки, великодушно запропоновані містером Чаррінгтоном. Вінстон запалив плитку і поставив каструлю з водою кип'ятитися. Він приніс із собою повний конверт кави «Перемога» і таблетки сахарину. Стрілки дванадцятигодинного циферблата показували п'ять двадцять вечора (тобто сімнадцять двадцять), хоча насправді було дев'ятнадцять двадцять. Вона повинна була прийти о дев'ятнадцятій тридцять.

«Дурість, дурість, — повторювало його серце, — свідома, безпричинна, самогубна дурість. З усіх злочинів, які міг скоїти член Партії, такий приховати було найскладніше. Насправді ця ідея вперше виникла у нього в голові, коли він дивився на скляне прес-пап'є, віддзеркалене у поверхні розкладного столика. Як він і припускав, містер Чаррінгтон без вагань погодився здати йому кімнату. Він явно був радий кільком зайвим доларам, які дав йому Вінстон. Його абсолютно не шокувало і не образило те, що Вінстон хотів знімати цю кімнату для побачень з дівчиною. Навіть навпаки, він проявив величезну делікатність, та вміло перевів розмову на загальні теми і взагалі став наче невидимим. Він сказав, що приватне життя було найціннішим скарбом, і що всі мріють про затишне місце, де можна час від часу побути наодинці. І коли хтось знаходить собі таке місце, всі, хто знають це, вважають гарним тоном зберегти це знання у таємниці. Він додав, що у будинку було два входи, один з вулиці, а інший з заднього двору, який вів у провулок.

Під вікном хтось співав. Вінстон виглянув, ховаючись за обдертою шторою. На залитому сонцем дворі величезних розмірів жінка з м'язистими руками неспішно ходила туди-сюди між тазом і мотузкою для білизни та розвішувала білі квадратні ганчірки, які, як здогадався Вінстон, були дитячими пелюшками. Коли її рот не був забитий прищіпками, вона співала потужним низьким голосом:

Як сонця промінь серед бурі
На мить з'явилася вона
Залишу в пам'яті надію
Чарівна мрія спонукає до життя

Останні кілька тижнів увесь Лондон наспівував ці рядки. Це була одна з сотень одноманітних пісень, випущених для пролів підрозділом Музичного департаменту. Слова цих пісень були написані без будь-якої участі людини на апараті, відомому як віршороб. Але жінка співала так мелодійно, що навіть ця жахлива нісенітниця звучала у її виконанні красиво. Він слухав її спів, човгання туфель по бетонним плитам та сміх дітей на вулиці. Десь далеко було чути слабкий гуркіт транспорту, але все одно кімната здавалася якоюсь надзвичайно тихою через відсутність телеекрану.

«Дурість, дурість, дурість!» — знову подумав він. Можна навіть не сподіватися приходити у це місце більше кількох разів, інакше їх зловлять. Але спокуса мати своє власне гніздечко, ще й недалеко від будинку, була занадто великою для них обох. Деякий час після побачення у церковній дзвіниці організувати зустріч було просто неможливо. Напередодні Тижня ненависті був різко збільшений робочий день. До свята залишалося ще більше місяця, але через масштабні приготування всіх змушували виконувати додаткову роботу. Нарешті у них співпав вихідний день. Вони вирішили знову повернутися на галявину в лісі. Напередодні ввечері вони ненадовго зустрілися на вулиці. Як завжди, Вінстон майже не дивився на Джулію, коли вони рухалися назустріч один одному у натовпі, проте він все ж встиг кинути на неї швидкий погляд, і йому здалося, що вона була якась бліда.

«Все відміняється», — пробурмотіла вона, коли впевнилась, що говорити безпечно. «Я маю на увазі завтра».

«Що?»

«Завтра вдень. Я не зможу приїхати».

«Чому ні?»

«О, ну ти знаєш, ці дні… просто цього разу все почалося трохи раніше, ніж я очікувала».

На мить він був страшенно злий. Зараз, через місяць після їх знайомства, природа його бажання змінилася. Спочатку у нього практично не було почуттів до неї. Їх перший секс був просто фізіологічним бажанням. Але після другого разу все було інакше. Запах її волосся, смак її губ, дотик її шкіри — все стало таким рідним, вона наче стала часткою нього самого. Це була вже не просто фізична необхідність, він не просто хотів володіти нею, він відчував, що має на це право. Коли вона сказала, що не зможе прийти, у нього виникло відчуття, що вона його обманює. Але якраз у цей момент натовп притиснув їх один до одного, і їх руки випадково зустрілися. Вона швидко стиснула кінчики його пальців, і в цьому жесті було не просто бажання, в ньому була справжня сила любові. Йому спало на думку, що коли чоловік живе з жінкою, такі неочікувані розчарування часто трапляються, і цієї миті глибока ніжність, яку він не відчував до неї раніше, раптово охопила його. Він хотів, щоб вони були подружньою парою з десятирічним стажем. Йому хотілося гуляти з нею вулицями так само, як зараз, але відкрито і без страху, розмовляючи про дрібниці і купуючи усілякі дрібнички для дому. Але найбільше йому хотілося, щоб у них було місце, де вони могли б побути наодинці, не відчуваючи себе зобов'язаними займатися коханням при кожній зустрічі. Насправді не саме в цей момент, а десь наступного дня йому на думку спала ідея знімати кімнату у містера Чаррінгтона. Коли він запропонував це Джулії, вона несподівано швидко погодилась. Обидва вони знали, що це безумство. Немов вони навмисно наближали свій кінець. Сидячи в очікуванні на краю ліжка, він знову подумав про підвали Міністерства Любові. Цікаво те, що цей невідворотний жах то йде з твоєї свідомості, то знову повертається. Ти розумієш, що він чекає на тебе десь у майбутньому, і смерть за ним настане так само точно і безповоротно, як за дев'яносто дев'ятьма йде число сто. Уникнути цього не вийде, але, можливо, можна якось відстрочити, але замість цього, іноді ми свідомо робимо так, щоб наблизити страждання та смерть.

У цей момент на сходах почулися швидкі кроки. Джулія увірвалася до кімнати. В руках у неї була сумка для інструментів з грубої коричневої тканини, з якої Вінстон періодично бачив її у Міністерстві. Він спробував обійняти її, але вона досить поспішно вивільнилася, частково тому, що все ще тримала сумку з інструментами.

«Секундочку», — сказала вона. «Просто дозволь мені показати тобі, що я принесла. Ти що, приніс цю огидну каву «Перемога»? Я так і думала. Можеш викинути цю бридоту, бо вона нам не знадобиться. Глянь-но сюди».

Вона опустилася на коліна, розстебнула сумку і витягла кілька гайкових ключів і викрутку, які лежали зверху. Під ними було кілька акуратно складених паперових пакетів. Перший пакет, який вона дала Вінстону, викликав у нього якесь на диво знайоме відчуття. Він був наповнений якоюсь сипучою, схожою на пісок речовиною, яка поскрипувала, коли до неї доторкаєшся.

«Це що, цукор?» — з подивом спитав він.

«Справжній цукор. Не сахарин, а саме цукор. А ось і буханець справжнього білого хліба, а не той поролон, що нам дають у їдальні. А от ще баночка джему і пляшка молока. І ось, тільки подивися! Це те, чим я дійсно пишаюся. Довелося обгорнути мішковиною, бо…»

Але їй не потрібно було пояснювати йому, навіщо вона це обгорнула. Запах вже наповнював кімнату, густий гарячий аромат, який нагадав йому про раннє дитинство. Хоча іноді він чув це запах навіть зараз, іноді він вислизав через відкриті двері в одному з будинків, а іноді якимось таємничим вихором проносився у натовпі і так само несподівано зникав.

«Це кава, — пробурмотів він, — справжня кава».

«Цю кава виготовляють для Внутрішньої Партії. Тут цілий кілограм», — сказала вона.

«Як тобі вдалося роздобути все це?»

«Це все продукти для Внутрішньої Партії. У цих свиней є все, розумієш, все. Але, звичайно, офіціанти, слуги, і взагалі люди тягають у них потрошку то те, то се… послухай, у мене ще є маленька пачка чаю».

Вінстон присів поруч з нею навпочіпки. Він розірвав куточок пакета.

«Це справжній чай. Не якесь сушене листя ожини».

«Останнім часом їм привозять багато чаю. Вони захопили Індію або щось таке», — невизначено сказала вона. «Але послухай, коханий. Я хочу, щоб ти відвернувся від мене на три хвилини. Іди сядь з іншого боку ліжка. Тільки не підходь занадто близько до вікна. І не озирайся, поки я тобі не скажу».

Вінстон знову дивився у вікно. У дворі велика жінка все ще кружляла між тазом і мотузкою. Вона вийняла з рота ще дві прищіпки і з почуттям заспівала:

Хай кажуть всі, що час лікує,
Мінлива пам'ять у років,
Але все ж іноді буває
У снах лунає серця спів.

Здавалося, вона знала всю цю дурну пісню напам'ять. Її голос заполонив собою все подвір'я, такий мелодійний, сповнений якоїсь солодкої меланхолії. Вона здавалась абсолютно щасливою, наче цей червневий вечір буде тривати вічно, а випрані підгузники у тазу ніколи не закінчаться, тож вона зможе назавжди залишитися в цьому дворі, розвішуючи білизну на мотузки і наспівуючи цю дурнувату пісеньку. Йому здалося дивним, що він ніколи не чув, щоб член Партії ось так наспівував якусь пісню, просто для себе. Мабуть, це розцінили б як певне відхилення від норми, небезпечну ексцентричність, диватство, як розмова з самим собою. Можливо, тільки коли люди були на межі голоду, їм було про що співати.

«Тепер можеш повернутися», — сказала Джулія.

Він озирнувся і на мить майже не впізнав її. Насправді він очікував побачити її голою. Але вона не була оголеною. З нею відбулася трансформація набагато більш дивна. Вона нафарбувалась.

Мабуть, вона прослизнула до якоїсь крамнички у пролетарських кварталах і купила собі повний набір засобів для макіяжу. Губи її були яскраво червоними, щоки вкриті рум'янами, ніс напудрений, а очі були обведені якимось контуром, що, до речі, робило їх набагато яскравішими та виразнішими. Це було зроблено не дуже вміло, але Вінстон не був занадто вибагливим у цих питаннях. Він ніколи раніше не бачив і не уявляв собі партійну жінку з косметикою на обличчі. Але зовнішність її змінилась вражаючим чином. Всього лише кілька акцентів у потрібних місцях, і вона стала не лише набагато красивішою, але, перш за все, набагато більш жіночною. Її коротке волосся та хлопчачий комбінезон тільки посилювали ефект. Коли він обійняв її, синтетичний аромат фіалок залоскотав його ніздрі. Він згадав кухню у підвалі і беззубий жіночий рот. Це був той самий аромат, який використовувала та стара жінка. Але в даний момент це було не важливо.

«І парфуми!» — зауважив він.

«Так, коханий, і парфуми. І знаєш, що я буду робити далі? Я збираюся десь дістати справжнє плаття і одягти його замість цих клятих штанів. Я буду носити шовкові панчохи і туфлі на високих підборах! У цій кімнаті я буду жінкою, а не товаришем по Партії».

Вони скинули одяг і залізли на величезне ліжко з червоного дерева. Це було вперше, коли він роздягнувся догола в її присутності. До цих пір йому було надто соромно за своє бліде і худе тіло з виступаючими на литках варикозними венами і червоною розчесаною плямою на щиколотці. Простирадла не було, а ковдра, на якій вони лежали, була старою та подертою, а от розмір і пружність матраца вразили їх обох. «Там напевно повно клопів, але кого це хвилює?» — сказала Джулія. Двоспальне ліжко нині можна було побачити лише у будинках пролів. У дитинстві Вінстон іноді спав на такому, а ось Джулія ніколи, наскільки вона пам'ятала.

Незабаром вони ненадовго заснули. Коли Вінстон прокинувся, стрілки годинника показували майже дев'ять. Він не ворушився, бо Джулія спала, поклавши голову йому на руку. Більша частина її макіяжу тепер була на його власному обличчі і на подушці, але залишки рум'ян все ще підкреслювали красу її скул. Останні золоті промені сонця освітили ліжко та камін. Вода у чайнику бурлила і булькала. Жінка у дворі вже не співала, але з вулиці ще лунали віддалені крики та сміх дітей. Вінстон замислився, чи лежали люди в минулому ось так, просто насолоджуючись прохолодою літнього вечора, чи чоловік і жінка роздягалися догола і займались коханням, коли вони захочуть, чи могли вони розмовляти про те, про що самі хотіли, не відчували, що повинні вставати, а просто лежали і слухали мирні звуки світу навколо? Хіба не могло бути часу, коли це здавалося нормальним? Джулія прокинулася, протерла очі і підвелася на лікті, щоб перевірити гасову плитку.

«Половина води википіла», — сказала вона. «Зараз встану і зроблю нам каву. У нас ще є час. О котрій у вас в квартирах відключають світло?»

«О двадцять третій тридцять».

«У гуртожитку о двадцять третій. Але тобі потрібно прийти додому раніше, тому що… Ой! А-ну забирайся звідси, брудна тварюка!»

Раптово вона повернулася на ліжку, схопила з підлоги черевик і майже по-хлоп'ячому жбурнула його у куток, точно так само, як вона кинула словник у Гольдштейна тоді під час двохвилинки ненависті.

«Що це було?» — здивувався він.

«Пацюк. Я побачила, як він висунув свій бридкий ніс зі шпалери. Мабуть, там дірка. Але у будь-якому випадку, я його сильно налякала».

«Пацюки!» — пробурмотів Вінстон. «І в цій кімнаті теж!»

«Так вони всюди», — байдуже сказала Джулія, знову лягаючи. «У нас на кухні у гуртожитку вони теж є. Деякі райони Лондона просто кишать ними. Ти знав, що вони нападають на дітей? Так, нападають. У деяких будинках жінки не ризикують залишати дитину саму більше ніж на дві хвилини. Нападають такі величезні, коричневі. І найжахливіше те, що ці тварюки завжди…»

«Не продовжуй!» — сказав Вінстон, щільно заплющуючи очі.

«Коханий! Ти зовсім зблід. Що трапилося? Тобі стає зле від думки про них?»

«З усіх жахів на світі… Тьфу, пацюки!»

Вона притулилася до нього, обвила його руками і ногами, щоб заспокоїти теплом свого тіла. Він не відразу відкрив очі. На якусь мить у нього з'явилося відчуття, ніби він знову потрапив у кошмар, який час від часу повторювався протягом усього його життя. Це завжди було одне й те саме видіння. Він стояв перед стіною темряви, а з іншої сторони від неї на нього чекало щось нестерпне, щось настільки жахливе, з чим він не міг зважитися зіткнутися лицем до лиця. Але в цьому сні він завжди відчував, що сам себе обманює, бо насправді він чудово знав, що ховається за цією стіною темряви. Зі смертельним зусиллям, ніби він виривав шматок з власного мозку, він міг би навіть витягти цю істоту на світло. Але він завжди прокидався, не розуміючи, що це було, але якимось чином це було пов'язано з тим, що говорила Джулія, коли він її перебив.

«Пробач, — сказав він, — все гаразд. Просто я не люблю пацюків, ось і все».

«Не хвилюйся, любий, у нас тут не буде цих мерзенних тварюк. Я затулю дірку мішковиною, коли будемо йти. А наступного разу, коли ми приїдемо сюди, я принесу штукатурку і як слід зашпаклюю стіну.

Моторошна мить паніки вже майже забулася. Вінстону стало трохи соромно за свій напад боягузтва, і він сів біля ліжка. Джулія встала, одягла комбінезон і приготувала каву. Запах, який йшов від каструлі, був настільки сильним і вабливим, що вони навіть закрили вікно, щоб хто-небудь, проходячи повз, не унюхав його і не зацікавився. Але навіть кращою, ніж аромат, була шовковиста текстура, якої придавав каві цукор. Вінстон вже майже забув його смак після багатьох років вживання сахарину. Тримаючи у руці бутерброд з джемом, Джулія по-хазяйськи ходила по кімнаті, то розглядаючи книжкову шафу, то вказуючи, як краще полагодити розкладний стіл, то плюхалась у рване крісло, щоб перевірити його на міцність і зручність, то з усмішкою розглядала абсурдний дванадцятигодинний циферблат. Вона принесла скляне прес-пап'є в ліжко, щоб краще роздивитися його. Він взяв його у неї з рук, як завжди зачарований м'яким, немов вологим від дощу виглядом скла.

«Як ти думаєш, для чого ця штукенція?» — сказала Джулія.

«Я думаю, ні для чого, я маю на увазі, що не думаю, що ця річ коли-небудь використовувалася. Тому вона мені так сподобалася. Це невеликий шматочок історії, який вони забули змінити. Це послання столітньої давності, знати б ще, як його прочитати».

«А ось ця картина, — вона показала на гравюру на протилежній стіні, — їй теж сто років?»

«Більше. Думаю, років двісті. Складно сказати. Зараз неможливо точно визначити вік чогось».

Вона підійшла подивитися на гравюру. «Ось де ця тварюка висунула свого носа», — сказала вона, роздивляючись стіну відразу під картиною. «Що це за місце? Мені здається, я бачила його раніше».

«Це церква. Принаймні, колись була. Церква Святого Климента Датського». Він знову згадав пісеньку, якої його навчив містер Чаррінгтон, і він додав з деякою ностальгією у голосі:

«Апельсини і лимони, Климент б'є у свої дзвони!»

На його превеликий подив, вона підхопила:

«І дзвонить святий Мартін, віддавай мій фартинг!

Старий Бейлі все бурчить, борг віддати всім велить!

Не пам'ятаю, як там далі співається, але пам'ятаю, що в кінці було так: От запалю я свічки — зможеш в ліжечко лягти».

Це було схоже на дві частини кодової фрази, умовний знак, як пароль і відгук. Але після «Старий Бейлі все бурчить» повинно бути ще щось. Можливо, можна буде якось спробувати витягти з пам'яті містера Чаррінгтона той останній рядок.

«Хто тебе навчив цієї пісеньки?» — запитав Вінстон.

«Мій дід. Він співав мені її, коли я була маленькою. Він випарувався, коли мені було вісім — ну, принаймні, він безслідно зник. Цікаво, що таке апельсини, — відчужено додала вона. «Лимони я бачила. Це такі овальні жовті фрукти з товстою шкіркою».

«А я пам'ятаю апельсини», — сказав Вінстон. «Вони були досить поширені в п'ятдесяті роки. Вони трохи схожі на лимони, тільки круглі і солодші за лимони».

«Б'юся об заклад, що за цією картиною причаїлися клопи», — сказала Джулія. «Треба буде її зняти і гарненько почистити. Думаю, нам вже час збиратися. Тільки мені треба спочатку змити косметику. Але так ліньки! А потім треба буде не забути ще й з твого обличчя стерти сліди від помади».

Вінстон дав собі ще кілька хвилин поніжитися у ліжку. В кімнаті вже було темно. Він повернувся до каміну, який вже тлів, і лежав, вдивляючись у скляне прес-пап'є. Його зачаровував не стільки корал, скільки скло, яке його оточувало і захищало. Воно було таким товстим і важким, але при цьому майже прозорим, наче повітря. Немов поверхня скла була аркою небосхилу, яка оточувала крихітний світ зі своєю власною атмосферою. У нього було відчуття, що він може потрапити всередину, і що насправді він вже знаходиться всередині, разом з ліжком із червоного дерева, розкладним столом-книжкою, годинником з дванадцятигодинним циферблатом, гравюрою і самим прес-пап'є. Прес-пап'є — це кімната, у якій він перебував, а корал — це його життя і життя Джулії, захищене навіки у серцевині кристала.

### Розділ 5

Сайм зник. Одного ранку він просто не з'явився на роботі. Кілька доволі легковажних людей прокоментували його відсутність. Наступного дня про нього вже навіть ніхто не згадував. На третій день Вінстон, проходячи повз вестибюль Відділу документації, зупинився подивитися на дошку оголошень. В одному з оголошень був надрукований список членів шахового комітету, одним з яких був Сайм. Список виглядав майже так само, як і раніше, нічого не було закреслено, але він був на одне ім'я коротше. Цього було достатньо. Сайм більше не існував — його ніколи не існувало.

Погода надворі вже була по-справжньому літньою, було дуже спекотно і задушливо. У міністерських лабіринтах, у кімнатах без вікон з сотнею кабінок, за допомогою кондиціонерів підтримувалася нормальна температура, але за межами будівлі розпечений асфальт буквально плавив підошви, а сморід зі стічних канав був просто нестерпним. Підготовка до Тижня ненависті йшла повним ходом, і співробітники всіх міністерств працювали понаднормово. Необхідно було організовувати демонстрації, мітинги, військові паради, лекції, виставки воскових фігур, показ тематичних фільмів, телеекранні програми. Доводилося монтувати стенди, трибуни, робити статуї з пап'є-маше, вигадувати гасла, генерувати пісні, поширювати чутки, підробляти фотографії. Підрозділ Джулії у Відділі Художньої літератури було перекинуто з виробництва романів на терміновий випуск серії брошур з описом різних звірств та знущань. Вінстон, крім своєї звичайної роботи, витрачав багато часу кожен день на те, щоб переглядати архіви «Таймс», змінювати і прикрашати новини, які слід було цитувати у виступах. Пізно вночі, коли по вулицях тинялися юрби галасливих пролів, у місті панувала якась дивна лихоманкова атмосфера. Балістичні ракети наносили удари частіше, ніж зазвичай, а іноді десь далеко було чути величезні вибухи, які ніхто не міг пояснити і про які ходили дикі чутки.

Нова мелодія, яка повинна була стати лейтмотивом Тижня ненависті (вона називалася «Пісня ненависті»), вже була складена і без кінця транслювалася по телеекранах. Це навіть складно було назвати музикою, це був якийсь гуркітливий гавкаючий ритм, що нагадував барабанний бій. Коли її кричали сотні голосів під тупіт марширування, ефект був жахливим. Пролам вона подобалася, і на вулицях вона конкурувала з усе ще популярною «Як сонця промінь серед бурі». Діти Парсонса грали її (хоча точніше буде сказати набивали) вдень і вночі за допомогою гребінця і рулону туалетного паперу. Вечори Вінстона були зайняті більше, ніж будь-коли. Загони добровольців, організовані Парсонсом, готували вулицю до Тижня ненависті, розфарбовували плакати, встановлювали флагштоки і з ризиком для життя звисали з дахів, натягуючи мотузки для кріплення транспарантів. Парсонс хвалився, що один тільки будинок «Перемога» вивісить чотириста погонних метрів прапорів і транспарантів. Він був у своїй рідній стихії і радів, як дитина. Спека і ручна робота навіть дали йому привід знову розгулювати у шортах і сорочці з коротким рукавом. Здавалося, він був усюди: штовхав, тягнув, пиляв, бив, імпровізував, підбадьорював усіх товариськими настановами і виробляв із кожної клітини свого тіла невичерпний потік їдкого смердючого поту.

У якийсь момент весь Лондон був обклеєний новим плакатом. На ньому не було напису, він просто зображав жахливу фігуру євразійського солдата з невиразним монгольським обличчям, який був три або чотири метри на зріст, крокував у величезних кирзових черевиках, прицілюючись у глядача зі свого автомата. З якого б кута ви не дивилися на плакат, дуло автомата, збільшене у перспективі, здавалося, було направлено прямо на вас. Ця штука була наклеєна на кожне пусте місце на кожній стіні. Цих плакатів було навіть більше, ніж зображень Старшого Брата. Проли, які зазвичай байдуже ставляться до війни, були охоплені одним з періодичних нападів божевільного патріотизму. Наче в доповнення до загального божевілля, балістичні ракети почали знищувати більше людей, ніж зазвичай. Одна впала на переповнений кінотеатр у районі Степні, поховавши серед руїн кілька сотень людей. Всі жителі району вийшли на довгі, затяжні похоронні процесії, які тривали багато годин і були фактично мітингом протесту. Ще одна бомба впала на пустир, де був влаштований дитячий майданчик, і кілька десятків дітей були розірвані на шматки. Були й інші гнівні демонстрації, опудало Гольдштейна було спалене, сотні плакатів із зображенням євразійського солдата були зірвані та спалені, а ряд магазинів був розграбований мародерами під час цих заворушень. Потім поширилися чутки, що шпигуни керують балістичними ракетами за допомогою радіохвиль, а якась літня пара, яку підозрювали в іноземному походження, підпалила свій будинок і померла від задухи.

У кімнаті над магазином містера Чаррінгтона, коли їм вдавалося потрапити туди, Джулія і Вінстон лежали оголені на ліжку під відкритим вікном для прохолоди. Пацюк більше не повертався, але клопи жахливо розплодилися у спеку. Та це було неважливо. Брудна або чиста, ця кімната була для них раєм. Коли вони приходили, то посипали все перцем, купленим на чорному ринку, зривали з себе одяг і кохалися, потім втомлені та спітнілі засинали, а коли прокидалися, то розуміли, що клопи оговталися від перцю і вже готові завдати удар у відповідь.

Може, чотири, п'ять, шість, а то і сім разів вони зустрічалися протягом червня. Вінстон покинув звичку постійно пити джин. Здавалося, він втратив у цьому потребу. Він одужав, його варикозна виразка загоїлась, залишилася тільки коричнева пляма на шкірі в районі щиколотки, у нього припинилися напади кашлю, коли він вставав вранці. Процес життя вже не був нестерпним, як раніше, у нього більше не було бажання корчити пики у телеекран або викрикувати прокляття у весь голос. Тепер, коли у них була безпечна схованка, майже власна оселя, було вже не так болісно від того, що їм вдавалося зустрічатися не часто і лише на кілька годин. Головне, що у них була ця кімната над лавкою барахольщика. Просто знати, що вона є і що вона недоторканна, це було майже те саме, що безпосередньо знаходитися у ній. Кімната була окремим світом, лазівкою у минуле, де вільно існували та гуляли вимерлі та давно забуті істоти. Містер Чаррінгтон, подумав Вінстон, теж був однією з таких ось вимерлих істот. Зазвичай Вінстон затримувався, щоб кілька хвилин поговорити зі старим. Схоже, Чаррінгтон практично не виходив на вулицю, та й покупці до нього заглядали вкрай рідко. Його життя зводилося до примарного існування між крихітним темним магазином і ще більш маленькою задньою кухнею, де він готував собі їжу і в якій, посеред іншого мотлоху, стояв неймовірно древній грамофон з величезним рупором. Здавалося, він завжди радів можливості поговорити з Вінстоном. Блукаючи серед своїх марних товарів, він справляв враження швидше не продавця, а колекціонера — ці його товсті окуляри на довгому носі, опущені плечі, оксамитовий старомодний піджак. З якимось згаслим ентузіазмом він показував ту чи іншу дрібничку — порцелянову пробку для пляшок, розписну кришку поламаної табакерки, медальйон з пасмом волосся давно померлої дитини — але при цьому, він ніколи не просив Вінстона купити щось, він просто милувався цими речами. Розмовляти з ним було тим самим, що слухати мелодію старої музичної шкатулки. Старий зумів витягнути з куточків своєї пам'яті ще кілька уривків давно забутих дитячих віршиків. Один був про зябликів у пирозі, другий про будинок, який побудував Джек, а третій мав назву «Смерть і похорони бідного півника Робіна». «Мені просто спало на думку, що вам може бути таке цікаво», — говорив він, презирливо посміхаючись кожного разу, коли згадував новий уривок. Але він ніколи не міг згадати більше кількох рядків з одного віршика.

І Вінстон, і Джулія чудово розуміли — і ця думка ніколи не покидала їх голови, — що те, що зараз відбувається, не може тривати довго. Час від часу факт, що вони впевнено крокують назустріч незворотній смерті здавався їм настільки ж реальним і відчутним, як ліжко, на якому вони лежали, і вони притискалися один до одного з якоюсь відчайдушною пристрастю, як засуджений до страти намагається насолодитися останнім подихом перед виконанням смертельного вироку. Але були й інші часи, коли у них була ілюзія не лише безпеки, але і захищеності. Вони обидва відчували, що поки вони перебували у цій кімнаті, ніхто і ніщо не могло їм нашкодити. Добиратися туди було складно і небезпечно, але сама кімната була надійною схованкою. Схоже почуття охоплювало Вінстона, коли він вдивлявся у самісіньке серце прес-пап'є, йому здавалося, що можна потрапити всередину цього скляного світу, і що опинившись там, можна зупинити час. Вони часто мріяли, як покинуть все і втечуть. Удача буде на їхньому боці, їх роман триватиме довго і щасливо, поки вони не помруть одного дня від старості. Або Кетрін помре, і тоді вони за допомогою хитрих маневрів зможуть одружитися. Або вони разом накладуть на себе руки. Або вони зникнуть, змінять свою зовнішність до невпізнання, навчаться говорити з пролетарським акцентом, влаштуються на роботу на фабрику і проживуть решту життя непоміченими на околицях Лондона. Але все це було маячнею, і вони це знали. Насправді виходу не було. Навіть той план, який був цілком здійсненний — самогубство — вони не поспішали втілювати в життя. Жити день за днем, тиждень за тижнем, насолоджуючись сьогоднішнім днем, хоч і знаючи, що у них немає майбутнього, здавалося нездоланним інстинктом, так само, як людина буде завжди робити наступний вдих, поки є повітря.

Іноді вони говорили про активне повстання проти Партії, але не знали, як зробити перший крок. Навіть якщо легендарне Братство й існувало, знайти до нього підходи було дуже важким завданням. Він розповів їй про дивний зв'язок, який існував (або Вінстону лише здавалося, що існував) між ним та О'Брайаном, і про порив, який він іноді відчував і ледве стримував у його присутність — оголосити, що він ворог Партії, і попросити його допомоги. Як не дивно, це не здалося Джулії таким вже й божевіллям. Вона сама звикла судити про людей за їхнім виразом обличчя, і їй здалося природним, що Вінстон вирішив, що О'Брайан заслуговує на довіру після одного швидкоплинного зорового контакту. Більш того, вона вважала, що всі або майже всі потайки ненавиділи Партію і порушили б встановлені нею правила, якби вважали це безпечним. Але вона відмовлялася вірити у те, що глобальна організована опозиція реально існує. Розповіді про Гольдштейна і його підпільну армію, за її словами, були просто нісенітницею, яку Партія вигадала для своїх власних цілей, а тобі доводилося робити вигляд, що ти у це віриш. Скільки разів на партійних мітингах і стихійних демонстраціях вона до хрипоти у голосі кричала, закликаючи страчувати людей, імен яких вона ніколи не чула і про чиї злочини не мала жодного уявлення. Коли проходили публічні процеси, вона завжди була у перших рядах добровольців Молодіжної ліги, і з ранку до ночі чергувала біля будівлі суду, регулярно вигукуючи гасла на кшталт «Смерть зрадникам!». Під час Двохвилинок ненависті вона завжди перевершувала всіх інших, вигукуючи найвигадливіші образи на адресу Гольдштейна. Однак у неї було лише туманне уявлення про те, хто взагалі такий цей Гольдштейн і в чому полягали його теорії. Вона виросла після революції і була занадто молода, щоб пам'ятати ідеологічні протистояння п'ятдесятих і шістдесятих років. Вона не могла уявити собі, що міг існувати незалежний політичний рух, та вважала, що як не крути, Партія була непереможною. Вона завжди буде існувати і завжди буде такою. Протистояти її порядку можна лише шляхом таємної непокори або якимись окремими актами насильства, такими як вбивство когось або підрив чогось.

У деяких питаннях Джулія здавалася набагато більш кмітливою, ніж Вінстон, і менш схильною до партійної пропаганди. Одного разу, коли він випадково згадав війну проти Євразії, вона вразила його, недбало сказавши, що, на її думку, ніякої війни взагалі не було. Балістичні ракети, які щодня падали на Лондон, ймовірно, були випущені самим урядом Океанії «просто для того, щоб люди боялися». Ця ідея ніколи не спадала йому на думку, хоча була цілком розумною. А ще Джулія викликала в ньому навіть певну заздрість, сказавши, що під час Двохвилинок ненависті їй дуже важко було стримуватися, щоб не розсміятися. Але тим не менш вона ставила під сумнів вчення Партії лише тоді, коли воно якимось чином стосувалося її власного життя. Часто вона була готова прийняти офіційну міфологію просто тому, що різниця між правдою і брехнею не здавалася їй важливою. Наприклад, дізнавшись про це в школі, вона свято вірила у те, що Партія винайшла літаки. Вінстон пам'ятав, що в його шкільні роки, наприкінці п'ятдесятих років, Партія стверджувала, що винайшла лише гвинтокрил, а через десять років, коли Джулія навчалася у школі, вона вже приписала до своїх заслуг і винахід літака. Ще одне покоління, і вона буде заявляти, що винайшла паровий двигун. І коли він сказав їй, що літаки існували ще до його народження і задовго до революції, цей факт здався їй абсолютно нецікавим. Хоча, зрештою, яка різниця, хто винайшов літаки? Але ще більше його здивувало, як випадкового з'ясувалося під час однієї з їх розмов, що вона не пам'ятає, що Океанія чотири роки тому воювала з Остазією і перебувала у мирі з Євразією. Так, вона вважала всю війну одним великим обманом, і, мабуть, навіть не помітила, що ім'я ворога змінилося. «Я думала, ми завжди воювали з Євразією», — невизначено сказала вона. Це його трохи налякало. Літаки були винайдені задовго до її народження, але зміна ворога сталася всього чотири роки тому, коли вона вже була досить дорослою, щоб помітити різницю. Він сперечався з нею про це близько чверті години. Зрештою йому вдалося її переконати і вона все ж згадала, що колись ворогом була Остазія, а не Євразія. Але питання все одно здавалося їй неважливим. «Яка взагалі різниця?» — роздратовано сказала вона. «Ці кляті війни завжди йдуть одна за одною, всі й так розуміють, що всі зведення з фронту брехня».

Іноді він розповідав їй про Відділ Документації і про нахабні підробки, які він там робив. Такі речі, схоже, теж не лякали її. Судячи з усього, вона не відчувала, що під нею розверзається прірва при самій лише думці про те, що брехня стає правдою. Він розповів їй історію про Джонса, Ааронсона і Рузерфорда, а також про важливий клаптик паперу, який колись тримав у руках. Але на неї це не справило особливого враження. Спочатку вона взагалі не могла вловити суть історії.

«Вони були твоїми друзями?» — запитала вона.

«Ні, я не був з ними знайомий. Вони були членами Внутрішньої Партії. Крім того, вони були набагато старші за мене. Вони належали до старої епохи, дореволюційної. Я ледь знав, хто вони такі».

«Тоді чого ти так через них турбувався? Людей весь час вбивають, хіба ні?»

Він намагався пояснити їй. «Це був особливий випадок. Справа не тільки в тому, що когось вбили. Розумієш, минуле, починаючи з учорашнього дня, може бути буквально скасовано. Якщо воно десь і може зберегтися, то лише в якихось матеріальних об'єктах, без прив'язки до слів чи висловів, таких як, наприклад, цей шматок скла. Ми вже практично нічого не знаємо про революцію і життя до неї. Кожен запис був знищений або замінений, кожна книга була переписана, кожна фотографія була перефарбована, кожна статуя, вулиця і будинок були перейменовані, кожна дата була змінена. І цей процес триває день за днем, хвилина за хвилиною. Історія зупинилася. Немає нічого, крім нескінченного сьогодення, в якому Партія завжди права. Я, звичайно, знаю, що минуле змінюється і підробляється, але мені ніколи не вдасться довести це, навіть якщо я сам особисто його підробляв. Після того, як справу зроблено, ніяких доказів не залишається. Єдине свідчення фальсифікації живе у моєму власному розумі, але я не впевнений, що ці спогади збереглися ще у кого-небудь. Це був єдиний випадок за все моє життя, коли у мене дійсно були реальні докази після події, через багато років після неї».

«І що з того?»

«Нічого, бо я викинув цей доказ в дірку пам'яті через кілька хвилин. Але якби подібне трапилося сьогодні, я б залишив його собі».

«А я б цього не робила!» — сказала Джулія. «Я готова ризикувати, але тільки заради чогось путнього, а не заради клаптів старої газети. Ось що ти б з ним зробив, навіть якби зберіг?»

«Може, і нічого. Але це був би доказ. Це могло б посіяти зерно сумніву, якби я наважився показати це кому-небудь. Ти не думай, я не маю марних сподівань, що ми можемо щось змінити в нашому житті. Але ж можна уявити, що то тут, то там можуть зародитися невеликі осередки опору, невеликі групи людей, які об'єднаються разом і будуть поступово зростати і навіть залишати якісь записи, щоб наступні покоління могли продовжити їхню справу».

«Мене не дуже цікавлять наступні покоління, коханий. Мене цікавить лише наша з тобою доля».

«Ти бунтарка лише нижче пояса», — сказав він їй.

Вона подумала, що це дуже дотепно, і від захвату обняла його.

Хитросплетіння партійної доктрини абсолютно її не цікавили. Кожного разу, коли він заводив розмову про принципи АНГСОЦу, дводумство, мінливіть минулого і заперечення об'єктивної реальності, використовуючи слова новомови, їй ставало нудно, і вона говорила, що ніколи не звертала уваги на ці речі. Вона казала, що і так зрозуміло, що все це нісенітниця і маячня, то навіщо хвилюватися з цього приводу? Вона знала, коли аплодувати і кричати «ура!», а коли освистувати і кричати образи, і цього було достатньо, щоб не потрапити під підозру. Якщо він продовжував говорити на ці теми, вона зазвичай засинала. Вона була з тих людей, які можуть заснути в будь-яку годину і в будь-якій позі. Розмовляючи з нею, він усвідомив, як легко було створити видимість благонадійності, не маючи при цьому жодного уявлення про те, що це взагалі означає. В якомусь сенсі партійна пропаганда найбільш успішно нав'язувалася людям, не здатним її зрозуміти. Їх можна було змусити змиритися з найбільш кричущими порушеннями та брехнею, бо вони ніколи повністю не усвідомлювали масштабність цих фальсифікацій, і були недостатньо зацікавлені у суспільних процесах, щоб помічати ці підміни. Саме завдяки цьому нерозумінню вони і залишалися спокійними та байдужими. Вони просто ковтали всю цю брехню без розбору, і вона не завдавала їм шкоди, не залишала осаду в їх розумі, точно так само, як кукурудзяне зерно проходить неперетравленим через кишечник курки.

### Розділ 6

Нарешті це сталося. Довгоочікуване послання. Вінстону здавалося, що він чекав на це все своє життя.

Він йшов по довгому коридору Міністерства, і от вже майже дійшовши до того місці, де Джулія передала йому тоді записку, він зауважив, що хтось більший за нього йде прямісінько за ним. Чоловік, хто б це не був, тихенько відкашлявся, очевидно, перед тим, як заговорити. Вінстон різко зупинився і озирнувся. Це був О'Брайан.

Нарешті вони опинилися лише вдвох. Але чомусь тепер його єдиним бажанням було втекти. Його серце шалено калатало. Він ніби проковтнув язик. О'Брайан, однак, продовжив йти у тому ж темпі, а потім, по-дружньому торкнувся руки Вінстона, і далі вони пішли разом, тримаючись поруч. О'Брайан заговорив першим. Він говорив з особливою чемністю, яка відрізняла його від більшості членів Внутрішньої Партії.

«Я якраз сподівався поговорити з вами», — сказав він. «Я читав на днях одну з ваших статей на новомові в «Таймс». Як я розумію, ви чудово володієте новомовою?»

Вінстон взяв себе в руки і частково відновив самовладання. «Я б так не сказав», — сказав він. «Я всього лише дилетант. Це не моя спеціальність. Я ніколи не брав участь у фактичній розробці новомови».

«Але ви дуже непогано на ній пишете», — сказав О'Брайан. «І це не лише моя думка. Я нещодавно розмовляв з вашим другом, який безумовно є експертом. Щось не можу пригадати його імені».

Серце Вінстона знову шалено забилося. Без сумніву О'Брайан мав на увазі Сайма. Але Сайм був не просто мертвий, він був скасований, він був неособою. Будь-яка згадка про нього була смертельно небезпечною. Зауваження О'Брайана, очевидно, було задумане як сигнал, кодове слово. Скоївши зараз цей невеликий думкозлочин, він перетворив їх двох на спільників. Вони продовжували повільно йти по коридору, але раптово О'Брайан зупинився. З дружелюбністю та манерністю, яких йому завжди вдавалося надавати цьому жесту, він поправив окуляри на носі. Потім він продовжив:

«Насправді я хотів сказати, що у вашій статті я помітив два слова, які вже застаріли. Але вони застаріли зовсім нещодавно. Ви вже бачили десяте видання Словника новомови?

«Ні», — сказав Вінстон. «Я не знав, що його вже випустили. Ми у Відділі документації й досі використовуємо дев'яте видання».

«Думаю, десяте видання вийде через кілька місяців. Але було розповсюджено кілька попередніх примірників. У мене якраз є екземпляр. Можливо, вам буде цікаво глянути?»

«Безумовно», — сказав Вінстон, відразу зрозумівши, до чого хилить О'Брайан.

«Деякі інновації досить геніальні. Зменшення кількості дієслів, думаю, вам сподобається. Можу надіслати до вас посильного зі словником. Хоча, боюся, можу закрутитися і забути, справи міністерства і все таке, самі розумієте. Може, ви заберете його в моїй квартирі у зручний для вас час? Хвилиночку. Ось. Дам вам свою адресу.

Вони стояли перед телеекраном. О'Брайан невимушено і трохи розсіяно поплескав по двом кишенях піджака, а потім дістав невеликий записник у шкіряній палітурці та золотий чорнильний олівець. Прямо під телеекраном, причому так, щоб будь-хто, хто дивився з іншого кінця монітора, міг прочитати, що він писав, він написав адресу, вирвав сторінку і простягнув Вінстону.

«Зазвичай ввечері я вдома», — сказав він. «Але якщо мене не буде, мій слуга віддасть вам словник».

Він пішов, залишивши Вінстона з клаптиком паперу в руках, який цього разу не потрібно було приховувати. Але він і так чудово пам'ятав, що на ньому було написано, тому кілька годин по тому кинув його в дірку пам'яті разом з купою інших паперів.

Вони розмовляли всього кілька хвилин. Те, що сталося, могло мати лише одне пояснення — О'Брайан задумав все це, щоб повідомити Вінстону свою адресу. Інакше ніяк, адже дізнатися, де хтось живе, можна було лише від самої людини. Ніяких довідників чи адресних книг не існувало. «Якщо захочете зі мною зустрітися, шукайте мене тут», — ось що мав на увазі О'Брайан. Можливо, десь у словнику буде заховане послання. Але в будь-якому випадку одне можна було сказати напевно — змова, про яку він мріяв, дійсно існувала, і він досяг її зовнішніх кордонів.

Він знав, що рано чи пізно О'Брайан віддасть йому наказ, а він підкориться. Можливо, це станеться вже завтра, а можливо, після довгої паузи, він не був упевнений. Те, що відбувалося, було всього лише логічним продовженням процесу, який розпочався багато років тому. Першим кроком була таємна мимовільна думка, другим — щоденник. Він перейшов від думок до слів, а тепер перейде від слів до дій. Останнім кроком буде те, що має статися у Міністерстві Любові. Початок вже містив у собі кінець. Він змирився і прийняв це. Але все одно було страшно, точніше, відчуття було таке, наче він уже стоїть на порозі смерті, наче він сам став менш живим. Коли він розмовляв з О'Брайаном, точніше, коли він усвідомив сенс сказаного ним, його тіло охопила лихоманка і тремтіння. У нього було таке відчуття, ніби він ступив у сиру могилу. Звичайно, він завжди знав, що смерть вже дихає йому в потилицю, але від цього легше не ставало.

### Розділ 7

Вінстон прокинувся зі сльозами на очах. Джулія сонно повернулася до нього, бурмочучи щось на кшталт «Що трапилося?».

«Мені наснилося…», — почав він і зупинився. Це було занадто складно описати словами. Справа була не в самому сні, а в пов'язаному з ним спогаді, який спалахнув у його свідомості через кілька секунд після пробудження.

Він лежав із заплющеними очима, все ще потопаючи в атмосфері сну. Це був величезний, світлий сон, в якому все його життя, здавалося, яскраво постало перед ним, як пейзаж літнім вечором після дощу. Все це відбувалося всередині скляного прес-пап'є, де поверхня скла була куполом неба, а всередині нього все було залите м'яким світлом і все чітко було видно аж до самого горизонту. Також лейтмотивом сну — а можливо і його основною темою — був жест, зроблений його матір'ю і потім знову побачений Вінстоном тридцятьма роками пізніше під час перегляду пропагандистського фільму, де єврейська жінка намагалася закрити собою маленького хлопчика від куль, перш ніж кулеметна черга з гвинтокрила рознесла їх обох на безліч кривавих шматочків.

«Ти знаєш, — сказав він, — що до цього моменту я вважав, що вбив свою матір?»

«Чому ти вбив її?» — запитала Джулія у напівсні.

«Ну, я не вбивав її у прямому сенсі слова. Ну, не фізично».

Уві сні він згадав, як останній раз бачив свою матір, і через кілька секунд після пробудження всі необхідні фрагменти зібралися воєдино, відновивши в його пам'яті повну картину подій того дня. Це був спогад, який він, мабуть, навмисно витісняв зі своєї свідомості протягом багатьох років. Точну дату він не пам'ятав, але йому було не менше десяти років, а можливо навіть дванадцять, коли це сталося.

Його батько пропав трохи раніше, але наскільки раніше він не міг згадати. Він пам'ятав непрості обставини того часу: періодичні сплески паніки через авіанальоти і укриття на станціях метро, купи уламків, які валялися усюди, незрозумілі прокламації і гасла, розвішані на вулицях плакати, групи молодиків в однакових сорочках, величезні черги за хлібом, переривчасті кулеметні постріли десь далеко, і чомусь найяскравіший спогад — це постійне відчуття голоду через брак харчів. Він згадав, як з іншими хлопчиками цілими днями безперервно рився у сміттєвих баках і купах сміття, добуваючи собі то капустяне листя, то картопляні очистки, а іноді навіть траплялися черстві підгорілі шматки хліба, з яких вони ретельно зішкрібали золу та їли. А ще вони, бувало, вичікували у засідці на вантажівки, які їздили по певному маршруту і перевозили корм для худоби. На розбитих ділянках дороги вантажівки підкидало, і іноді з них висипалося кілька жменьок макухи.

Коли зник його батько, мати не виказала ні здивування, ні горя, але в ній відбулася раптова зміна, вона стала якоюсь спустошеною, відчуженою, немов життєва сила покинула її. Навіть Вінстон, будучи дитиною, розумів, що вона чекала на щось неминуче. Вона робила все, що було необхідно — готувала, мила, лагодила, застеляла ліжко, підмітала підлогу, витирала пил на каміні — завжди дуже повільно і якось машинально, без єдиного зайвого руху, немов робот, після чого її струнке міцне тіло знову поверталося в нерухомий стан. Іноді вона годинами сиділа майже нерухомо на ліжку, гойдаючи на руках його молодшу сестру, це крихітне, хворе і дуже мовчазне дитя. Їй було два або три роки, обличчя її через худорлявість здавалося якимось мавпячим. Зрідка мати садила Вінстона до себе на коліна і довго притискала його до себе, нічого не кажучи. Він розумів, незважаючи на свою молодість та егоїзм, що це якимось чином було пов'язане з подією, яка повинна була ось-ось статися, але про яку вона воліла мовчати.

Він згадав кімнату, в якій вони жили, темну і задушливу, половину якої, здавалося, займало ліжко з білим покривалом. Ще в кімнаті був камін з газовою конфоркою, полиця для продуктів, а зовні, у загальному коридорі, стояла коричнева керамічна раковина, спільна для декількох кімнат. Він пам'ятав, як струнке тіло матері схилялося над конфоркою, помішуючи щось у каструлі. Але найкраще він пам'ятав постійне відчуття голоду і люті сварки за обідом. Він знову і знову з обуренням запитував матір, чому вона приготувала так мало їжі. Він кричав і скандалив (він навіть пам'ятав тон свого голосу, який якраз починав ламатися, тому іноді він наче гарчав), а часом намагався демонстративно хникати в надії отримати добавку. Його мати була не проти давати йому більше їжі. Вона і сама вважала, що він, «хлопчик», повинен отримувати найбільшу порцію. Але скільки б вона не давала йому, він незмінно вимагав більше. Під час кожного прийому їжі вона благала його не бути егоїстичним і пам'ятати, що його молодша сестра хвора і теж потребує їжі, але все було марно. Він кричав від люті, коли вона припиняла черпати, він намагався вирвати каструлю і ополоник у неї з рук, він тягав шматки з тарілки сестри. Він знав, що об'їдає матір і сестру, але нічого не міг з собою вдіяти. Він навіть відчував, що має на це право, він вважав голодне бурчання у животі своїм виправданням. А між прийомами їжі, як тільки мати відволікалася, він крав і так мізерні запаси продуктів з полиці над каміном.

Одного разу їм видали шоколадний пайок. Його не видавали вже кілька тижнів, а то і місяців. Він дуже чітко запам'ятав той дорогоцінний шматочок шоколаду. Це була плитка вагою дві унції (у ті дні вагу ще вимірювали в унціях), яку потрібно було розділити між ними трьома. Було очевидно, що її слід розділити на три рівні частини. Раптом, ніби він слухав себе зі сторони, Вінстон почув, як він приголомшлмво волає своїм гуркітливим голосом та вимагає віддати йому всю плитку. Мати попросила його не бути таким жадібним. Була довга, гаряча суперечка, яка супроводжувалася криками, ниттям, сльозами, протестами і торгом. Його крихітна сестра, чіпляючись за матір обома руками, в точності як та мавпочка, сиділа і дивилася на нього через материнське плече великими сумними очима. Врешті-решт мати відламала три чверті шоколаду і віддала їх Вінстону, а одну чверть віддала його сестрі. Маленька дівчинка взяла шматок шоколаду і тупо дивилася на нього, можливо, навіть не розуміючи, що це було. Вінстон якийсь час дивився на неї. А потім раптовим швидким ривком він вихопив шматок шоколаду з руки сестри і кинувся до дверей.

«Вінстоне, Вінстоне!» — мати кричала йому вслід. «Повернись! Поверни сестрі її шоколад!»

На мить він зупинився, але не повернувся. На нього дивилися тривожні очі матері. Навіть зараз він думав про це, він не знав, що саме мало статися. Його сестра, усвідомивши, що у неї щось вкрали, слабенько вскрикнула. Мати обняла дитину і притисла її обличчям до своїх грудей. Щось у цьому жесті підказало йому, що його сестра помирає. Він повернувся і побіг вниз по сходах з липким шоколадом у руці.

Він більше ніколи їх не бачив. Після того, як він з'їв шоколад, йому стало соромно за свій вчинок і він кілька годин тинявся по вулиці, поки голод не привів його додому. Коли він повернувся, його мати зникла. У той час це вже ставало нормою. З кімнати нічого не зникло, крім його матері та сестри. Вони не взяли ніякого одягу, навіть материне пальто так і залишилося висіти на своєму місці. І навіть сьогодні він не знав точно, чи померла його матір. Цілком можливо, що її просто відправили у трудовий табір. Щодо його сестри, то її, можливо, відправили, як і самого Вінстона, до однієї з колоній для безпритульних дітей (їх називали Центрами реабілітації), яких з'явилося дуже багато в результаті громадянської війни, або ж її могли відправити до трудового табору разом з матір'ю, або просто відвезли кудись помирати.

Сон все ще здавався живим і реальним, особливо яскраво у його свідомості відбився той захисний жест руки, в якому, здавалося, і містилася вся суть його сну. Його думки повернулися до іншого сну двомісячної давності. Точно так само, як його мати сиділа на брудному білому покривалі з дитиною на руках, вона сиділа і дивилася на нього з кабіни потопаючого корабля десь глибоко під водою, і з кожною хвилиною вона занурювалась все глибше, але все ще продовжувала дивитися на нього крізь темну воду.

Він розповів Джулії історію зникнення своєї матері. Не відкриваючи очей, вона перевернулась на інший бік і влаштувалася в більш зручному положенні.

«Так, тоді ти був справжнім маленьким чудовиськом», — сонно сказала вона. «Всі діти свині».

«Так. Але справжня суть історії…»

Дихання Джулії стало повільнішим і Вінстон зрозумів, що вона знову засинає. Але йому хотілося продовжити розмову про свою матір. З того, що він пам'ятав про неї, він не міг сказати, що вона була якоюсь незвичайною або дуже розумною жінкою, але все ж, він вважав, в ній було якесь благородство і чистота. Її життєві принципи та почуття були її власними, і їх не можна було змінити зовні. Вона ніколи не вважала, що неефективна дія завжди є безглуздою. Якщо ви любили когось, то це було щиро, і навіть коли вам більше нічого було дати, ви все одно дарували цій людині свою любов. Коли він забрав весь шоколад, мати просто обняла його сестру. Це було марно, це нічого не змінило би, шоколаду від цього більше не стало, це не відвернуло би смерть дитини або її власну, але їй це здавалося природним жестом. Точно так само і жінка у шлюпці закрила маленького хлопчика рукою, хоча вона чудово розуміла, що захистить його від куль не краще, ніж аркуш паперу. Найжахливіше, що робить Партія — це переконує тебе у тому, що прості імпульси, прості почуття не мають значення, що вони зайві, не корисні, неефективні. І при цьому вони забирають у тебе будь-яку владу над матеріальним світом. Потрапивши одного разу в лещата Партії, все, що ти відчував або не відчував, що робив або від чого утримувався, буквально не мало значення. Як би там не було, ти просто зникав, і ні про тебе, ні про твої діяння більше ніхто не чув і не згадував. Тебе просто висмикували з потоку історії. Людям, які жили всього два покоління назад, цей контроль над реальністю не здавався чимось важливим і необхідним, вони не намагалися змінити історію. Вони були пов'язані сімейними та дружніми відносинами, а також почуттям відданості, яке ні на мить не ставили під сумнів. Для них були важливі ці звичайні людські відносини, а безпомічний жест, обійми, сльози, слово, сказане вмираючому — все це для них було цінним саме по собі. Йому раптово спало на думку, що проли такими і залишилися. Вони не були вірні Партії, державі або ідеології, вони були вірні лише самим собі та один одному. Вперше в житті він не зневажав пролів і не думав про них як про тупу інертну масу, яка, можливо, одного дня оживе і відродить світ. Проли залишилися людьми. Вони не опиралися тому, що йшло у них зсередини, від серця. Вони трималися за свої примітивні емоції та почуття, які Вінстон лише зараз вчився відчувати. Подумавши про це, він раптом згадав — можливо, і не дуже доречно — як кілька тижнів тому він побачив відірвану руку, яка лежала на тротуарі, і викинув її у стічну канаву, наче це було якесь сміття.

«Проли — люди», — сказав він уголос. «Ми не люди».

«Чому ні?» — спитала Джулія. Виявилося, що вона вже прокинулася.

Вінстон знову задумався. «Тобі коли-небудь спадало на думку, — сказав він, — що для нас найкращим варіантом буде просто піти звідси, поки не стало занадто пізно, і ніколи більше не зустрічатися?».

«Так, коханий, спадало, і не раз. Але я все одно не буду цього робити».

«Нам поки що щастить, — сказав він, — але навряд чи це буде тривати довго. Ти молода. Ти виглядаєш нормальною та цілком благонадійною. Якщо будеш триматися подалі від таких, як я, зможеш прожити ще років п'ятдесят».

«Ні. Я вже все для себе вирішила. Куди ти, туди і я. І не хвилюйся ти. Як на мене, мені і так непогано вдається залишатися в живих».

«Але скільки нам ще судилося бути разом? Півроку? Рік? Невідомо. Рано чи пізно нас все одно розлучать. Ти хоч розумієш, наскільки нам буде самотньо? Коли одного разу вони прийдуть за нами, ми нічим, чуєш, абсолютно нічим не зможемо один одному допомогти. Якщо я зізнаюся, вони вб'ють тебе, а якщо я відмовлюся зізнатися — вони все одно тебе вб'ють. Що б я не сказав чи зробив, про що б не промовчав, це не відстрочить твою смерть ні на хвилину. Ніхто з нас навіть не дізнається, живий інший або мертвий. Ми будемо абсолютно безсилі. Важливо лише одне — ми не повинні зрадити один одного, хоча і це не змінить наших доль».

«Якщо ти маєш на увазі зізнання, — сказала вона, — ми зізнаємося у всьому, як крути. Всі завжди зізнаються. Ти нічого не можеш з цим вдіяти. Вони будуть катувати тебе».

«Я не це мав на увазі. Зізнання — це не зрада. Неважливо, що ти скажеш чи зробиш, мають значення лише почуття. Якби їм вдалося змусити мене розлюбити тебе — це було б справжньою зрадою».

Вона обдумала його слова. «Вони не можуть цього зробити», — нарешті сказала вона. «Це єдине, чого вони не можуть зробити. Вони можуть змусити тебе сказати що завгодно, але вони не можуть змусити повірити в це. Їм не під силу залізти всередину нас, у нашу душу, в наше сердце,».

«Так, — сказав він уже з більшою надією в голосі, — ти абсолютно права. Їм не під силу залізти всередину нас. Якщо ти відчуваєш, що залишатися людиною варто не зважаючи ні на що, навіть якщо тобі судилося померти, ти вже переміг систему».

Він подумав про телеекрани, про їх всюдисущі вуха та очі. Вони можуть шпигувати за тобою вдень і вночі, але якщо навчитися самоконтролю, ти можеш їх перехитрити. При всій своїй хитрості і кмітливості вони так і не навчилися читати думки. Можливо, звичайно і це їм під силу, але тільки коли ти вже дійсно у них в руках. Ніхто не знав, що відбувалося всередині Міністерства Любові, але здогадатися було нескладно: тортури, наркотики, надточні прилади, які реєструють навіть найменші нервові реакції, знущання, вимотування безсонням, самотністю і постійними допитами. У будь-якому разі, приховати факти не вдасться. Тебе розговорять на допиті або витягнуть з тебе інформацію за допомогою тортур. Але якщо твоя мета не залишитися в живих, а залишитися людиною, яка врешті-решт різниця? Вони не можуть змінити твої почуття, ти і сам не можеш їх змінити, навіть якщо захочеш. Вони можуть з'ясувати все до найменших подробиць про те, що ти робив, говорив або думав, але серце і душа залишаться неприступними, бо ми і самі часом не в силах їх зрозуміти та контролювати.

### Розділ 8

Вони зробили це, вони нарешті зробили це!

Вони стояли у довгій і м'яко освітленій кімнаті. Телеекран був приглушений до тихого фонового шуму, а темно-синій килим створював ілюзію оксамиту. У дальньому кінці кімнати О'Брайан сидів за столом під лампою з зеленим абажуром, а по обидва боки від нього лежали купи паперів. Він навіть не підвів очі, коли слуга завів до кімнати Джулію і Вінстона.

Серце Вінстона билося так сильно, що він сумнівався, чи зможе він взагалі щось сказати. «Ми зробили це, ми нарешті зробили це», — це все, про що він міг зараз думати. Приїхати сюди і так було необачним вчинком, а приїхати сюди разом зараз здавалося йому взагалі цілковитим безумством. Так, вони добиралися різними маршрутами і зустрілися лише на порозі будинку О'Брайана. Але навіть для того, щоб просто прийти у таке місце, була потрібна неймовірна відвага. Лише в дуже рідкісних випадках звичайній людині вдавалося потрапити всередину помешкань членів Внутрішньої Партії або опинитися у тій частині міста, де вони жили. Атмосфера величезного будинку була одночасно приголомшливою і лякаючою, його розкіш і простір, незнайомі запахи хорошої їжі та якісного тютюну, безшумні і неймовірно швидкі ліфти, слуги у білих піджаках, які метушливо бігали туди-сюди. Хоча у нього був хороший привід для візиту, його на кожному кроці переслідував страх, що з-за рогу раптом з'явиться охоронець у чорній формі, забере його документи і накаже йти звідси геть. Однак слуга О'Брайана без заперечень впустив їх двох. Це був невисокий темноволосий чоловік у білому піджаку з абсолютно невиразним обличчям ромбовидної форми, яке цілком могло бути обличчям китайця. Коридор, по якому він їх вів, був устелений м'яким килимом, стіни обклеєні кремовими шпалерами та обшиті білими панелями. Все було бездоганно чистим. Це теж було страшенно незвичним. Вінстон не міг згадати, щоб коли-небудь бачив коридор, стіни якого не були брудними і затертими від контакту з людськими тілами.

О'Брайан тримав у руках аркуш паперу і, здавалося, уважно його вивчав. Його масивне обличчя, нахилене так, щоб можна було бачити лінію носа, виглядало одночасно грізним і розумним. Секунд двадцять він сидів нерухомо. Потім він підсунув до себе диктограф і зачитав повідомлення на гібридному міністерському жаргоні:

«Пункти один кома п'ять кома сім схвалені точка пропозиція містить пункт шість двічіплюс безглузде на межі думкозлочин скасування крапка не продовжувати конструктивно поки плюсповні показники перевиконання машинобудування точка кінець повідомлення».

Він демонстративно піднявся зі стільця і підійшов до них по беззвучно килиму. Здавалося, що частину свого офіціозу він залишив на столі разом з повідомленням на новомові, але все одно вираз його обличчя був похмурішим, ніж зазвичай, ніби він був незадоволений, що його потурбували. Жах, який охопив Вінстона, раптово змінився звичайним збентеженням. Зараз йому здавалося цілком імовірним, що він зробив найдурнішу помилку, яку тільки можна було собі уявити. З чого він взяв, що О'Брайан був політичним змовником? Зустріч поглядами, яка тривала менше секунди, і єдине двозначне зауваження? А ще його власні потаємні фантазії, які ґрунтувалися на дивному сні? Він не міг навіть послатися на те, що прийшов взяти словник, бо у цьому випадку присутність Джулії було неможливо пояснити. Коли О'Брайан проходив повз телеекран, він зробив вигляд, наче йому щось спало на думку — він зупинився, повернувся і натиснув вимикач на стіні. Пролунало різке клацання. Голос на телеекрані замовк.

Джулія тихо пискнула від подиву. Незважаючи на напад паніки, Вінстон не втримався і спантеличено спитав:

«Ви можете вимкнути його?» — спитав він.

«Так, — сказав О'Брайан, — ми можемо його вимикати. Є у нас такий привілей».

Тепер він стояв прямо навпроти них. Його важке тіло височіло над ними двома, а вираз його обличчя все ще залишався незрозумілим. Він явно чекав, що Вінстон щось скаже. Але що? Навіть зараз було цілком можливо, що він був просто заклопотаною людиною, яка була роздратована та здивована, що її відірвали від важливої справи. Усі мовчали. Після вимкнення телеекрану в кімнаті повисла мертва тиша. Секунди тяглися нестерпно довго. Вінстон насилу продовжував дивитися на О'Брайана. Потім його похмуре обличчя раптово почало розпливатися у посмішці. Своїм звичним характерним жестом О'Брайан поправив окуляри на носі.

«Мені сказати чи ви самі?» — сказав він.

«Я скажу», — випалив Вінстон. «Ця штука дійсно виключена?»

«Так, все вимкнено. Ми тут самі».

«Ми прийшли сюди, бо…»

Він зробив паузу, вперше усвідомивши невизначеність власних мотивів. По суті він навіть не знав, якої допомоги він чекає від О'Брайана, тому він навіть не міг чітко сформулювати, навіщо він прийшов сюди. Проте він продовжив, усвідомлюючи, що те, що він говорить, звучить вкрай непереконливо і претензійно:

«Ми вважаємо, що існує змова, якась секретна організація, яка працює проти Партії, і що ви причетні до цього. Ми хочемо приєднатися до цього руху. Ми вороги Партії. Ми не віримо у принципи АНГСОЦу. Ми думкозлочинці. А ще ми коханці. Я кажу вам це, тому що ми хочемо віддати себе на вашу милість. Якщо ви хочете, щоб ми зізналися і в інших злочинах, ми готові».

Він запнувся і озирнувся через плече, відчуваючи, що двері відчинилися. І дійсно, маленький жовтолиций слуга увійшов без стуку. Вінстон побачив, що він несе тацю з графином і келихами.

«Мартін — один із нас», — спокійно сказав О'Брайан. «Принеси напої, Мартіне. Постав їх на круглий стіл. У нас вистачає стільців? Тоді ми можемо сісти і спокійно поговорити. Візьми собі стілець, Мартіне. Це стосується справи, тож протягом наступних десяти хвилин можеш забути, що ти слуга».

Маленький чоловічок сів за стіл і поводився наче й невимушено, але все ще з виглядом слуги, камердинера, який просто отримав короткостроковий привілей. Вінстон глянув на нього краєм ока. Йому спало на думку, що все своє життя ця людина грає певну роль, і що він вже боїться вийти з образу навіть на кілька хвилин. О'Брайан узяв графин і наповнив келихи темно-червоною рідиною. Це пробудило у Вінстоні примарні спогади — колись давним-давно він бачив чи то на стіні, чи то на вивісці величезну пляшку з електричних вогників, які бігали туди-сюди і створювали ілюзію, ніби вміст пляшки переливається у склянку. Якщо дивитися зверху, то речовина здавалася майже чорною, але в келиху вона виблискувала, наче рубін. Аромат був кисло-солодким. Він бачив, як Джулія взяла свій келих і з щирою цікавістю понюхала його.

«Це називається вино», — сказав О'Брайан з посмішкою. «Ви, без сумніву, читали про нього у книгах. Боюся, що до Зовнішньої Партії доходить не так вже й багато». Його обличчя знову стало серйозним, і він підняв свій келих: «Я думаю, що буде доречним насамперед випити за здоров'я нашого лідера — Еммануеля Гольдштейна».

Вінстон з нетерпінням підняв свій келих. Він дійсно читав про вино і мріяв його скуштувати. Подібно скляному прес-пап'є або напівзабутим віршикам містера Чаррінгтона, воно належало до зниклого романтичного минулого, колишніх часів, як він любив називати цей період у своїх потаємних думках. Чомусь Вінстон завжди вважав, що вино це дуже солодкий напій, як ожинове варення, але з миттєвим п'янким ефектом. Насправді, коли він зробив перший ковток, то розчарувався. Справа у тому, що після довгих років вживання джина він ледь міг відрізнити та оцінити смак іншого напою. Він осушив свій келих і поставив на стіл.

«Отже Гольдштейн все ж існує?» — запитав він.

«Так, він існує, і він живий. Хоча, де він знаходиться, я не знаю».

«А змова, організація? Це все реальне? Це не просто вигадки Поліції Думок?»

«Ні, це цілковита правда. Ми називаємо це Братством. Ви ніколи не дізнаєтеся про Братство більше, ніж те, що воно існує і що ви до нього належите. Але до цього ми ще повернемося». Він подивився на свій наручний годинник. «Відключати телеекран більше ніж на півгодини нерозумно навіть для членів Внутрішньої Партії. Вам не треба було приходити сюди разом, і вам доведеться піти теж окремо. Ви, товаришу, — він кивнув Джулії, — підете першою. У нас є близько двадцяти хвилин. Ви ж розумієте, що для початку я повинен поставити вам деякі питання. У загальних рисах, що ви готові зробити?»

«Все, що від нас вимагатимуть», — сказав Вінстон.

О'Брайан трохи повернувся на стільці, щоб говорити саме з Вінстоном. Він майже не звертав уваги на Джулію. Мабуть, йому здавалося логічним, що Вінстон може відповідати за них обох. На мить він заплющив очі. Він почав ставити свої питання тихим, невиразним голосом, наче це було рутиною, такий собі катехізис, немов більшість відповідей він і так знав наперед».

«Ви готові віддати своє життя?»

«Так».

«Ви готові скоїти вбивство?»

«Так».

«Ви готові здійснювати акти саботажу, які можуть призвести до загибелі сотень невинних людей?»

«Так».

«Ви готові зрадити свою країну на користь іноземних держав?»

«Так».

«Ви готові обманювати, підробляти, шантажувати, розбещувати розуми дітей, поширювати наркотики, які викликають звикання, заохочувати проституцію, заражати людей венеричними захворюваннями — робити все, що може призвести до деморалізації та послабити силу Партії?»

«Так».

«Якщо, наприклад, для наших цілей потрібно буде плеснути сірчаною кислотою в обличчя дитині, ви готові будете зробити це?»

«Так».

«Ви готові відмовитися від своєї нинішньої особистості і прожити залишок життя під прикриттям, прикидаючись офіціантом, портовим робочим або вантажником?»

«Так».

«Ви готові покінчити життя самогубством, якщо і коли ми вам накажемо?»

«Так».

«Ви обоє готові розлучитися і ніколи більше не бачити один одного?»

«Ні!» — втрутилася Джулія.

Вінстону здалося, що пройшло багато часу, перш ніж він відповів. На мить йому здалося, що він втратив дар мови. Його язик працював беззвучно, знову і знову формуючи перші склади одного слова, а потім іншого. Поки він не сказав це вголос, він навіть не знав, що за слово збирався сказати. «Ні», — сказав він нарешті.

«Ви правильно зробили, що сказали мені», — сказав О'Брайан. «Нам необхідно знати все».

Він повернувся до Джулії і додав вже не таким монотонним голосом:

«Ви розумієте, що, навіть якщо він виживе, він може стати зовсім іншою людиною? Можливо, нам доведеться дати йому нову особистість. Його обличчя, його рухи, форма його рук, колір його волосся, навіть його голос може стати іншим. Можливо, і вам доведеться стати іншою людиною. Наші хірурги можуть змінити зовнішність до невпізнання. Іноді це необхідно. Іноді ми навіть ампутуємо кінцівки».

Вінстон не міг не кинути ще один косий погляд на монгольське обличчя Мартіна. Ніяких шрамів він не помітив. Джулія зблідла, і на її обличчі виступили веснянки, але вона сміливо глянула на О'Брайана. Вона пробурмотіла щось на кшталт згоди.

«Добре. На цьому й домовимося».

На столі лежала срібна пачка сигарет. О'Брайан невимушено підштовхнув її до решти, взявши одну цигарку й собі, потім встав і почав повільно ходити взад-вперед, немов так йому думалося краще. Це були дуже хороші сигарети, дуже товсті і добре набиті, загорнуті у незвично шовковистий папір. О'Брайан знову подивився на свій наручний годинник.

«Тобі краще повернутися до себе, Мартіне», — сказав він. «Я включу монітор через чверть години. Перед тим як піти, уважно подивися на обличчя цих товаришів. Ти побачиш їх знову. А я, можливо, і ні».

Точно так само, як тоді біля вхідних дверей, темні китайські очі уважно пробіглися по їхніх обличчях. У погляді Мартіна не було ані тіні прихильності та доброзичливості. Він запам'ятовував їхні обличчя, але не відчував до них жодного інтересу. Вінстону спало на думку, що синтетичне обличчя, можливо, не здатне змінити свій вираз. Не кажучи ні слова, Мартін вийшов, безшумно закривши за собою двері. О'Брайан ходив взад і вперед, одну руку він поклав у кишеню свого чорного комбінезона, а іншою тримав сигарету.

«Ви маєте зрозуміти, — сказав він, — що ви будете боротися у темряві. Ви завжди будете у темряві. Ви будете отримувати накази і виконувати їх, не знаючи навіщо. Пізніше я передам вам книгу, з якої ви дізнаєтеся справжню природу суспільства, в якому ми живемо, і стратегію, за допомогою якої ми знищимо його. Прочитавши її, ви станете повноправними членами Братства. Але вам будуть відомі лише загальні цілі, за які ми боремося, і безпосередньо завдання, які вам належить виконати — більше нічого. Я можу сказати вам, що Братство існує, але не можу сказати, налічує воно сто членів або десять мільйонів. Особисто ви ніколи не будете знати і з десяток його членів. У вас буде три або чотири контакти, які будуть час від часу оновлюватися у разі загибелі або зникнення когось із них. Оскільки тут був встановлений ваш перший контакт, він буде збережений. Накази ви будете отримувати від мене. Якщо ви мені будете потрібні, Мартін з вами зв'яжеться. Коли вас зловлять, ви зізнаєтеся. Це неминуче. Але вам нема в чому буде зізнатися, крім ваших власних дій. Ви не зможете зрадити більше, ніж купку неважливих людей. Ймовірно, ви навіть мене не зрадите, тому що на той час я вже можу померти або стану іншою людиною, з іншим обличчям та іншою особистістю».

Він продовжував ходити взад і вперед по м'якому килиму. Незважаючи на масивність його тіла, в його рухах була якась дивовижна грація. Вона була навіть у жесті, яким він закладав руку в кишеню або крутив між пальців сигарету. Від нього віяло силою, а ще впевненістю, кмітливістю та іронічністю. Яким би серйозним він не був, він не справляв враження фанатика. Навіть коли він говорив про вбивство, самогубство, венеричні захворювання, ампутовані кінцівки та змінені обличчя, це було з легкою глузливою ноткою у голосі. «Це неминуче», — читалося в його тоні. «Ми підемо на це, бо відчайдушні часи вимагають відчайдушних вчинків. Але це не те, чим ми будемо займатися, коли цей світ стане місцем, в якому буде хотітися жити». Вінстон відчув, що його накриває хвиля захоплення, майже поклоніння по відношенню до О'Брайана. На мить він навіть забув про примарну особистість Гольдштейна. Дивлячись на потужні плечі О'Брайана і його прямолінійне обличчя, таке похмуре і в той же час таке цивілізоване, неможливо було повірити, що ця людина може зазнати поразки. Не було ніякої хитрості, яку він би не розгадав, такої небезпеки, яку він не зміг би передбачити. Навіть Джулія була вражена. Вона відклала сигарету і уважно слухала. О'Брайан продовжував:

«Ви чули про існування Братства, але лише на рівні чуток. Безсумнівно, ви склали власне уявлення про нього. Ви, напевно, уявили собі величезний підпільний рух змовників, які проводять свої таємні збори в підвалах, залишають повідомлення на стінах і впізнають один одного по кодовому слову або спеціальному жесту. Нічого подібного. Члени Братства не мають можливості впізнати один одного, бо кожен з них знає лише кількох інших членів. Навіть сам Гольдштейн, якби він потрапив до рук Поліції Думок, не зміг би надати їм повний список членів цієї організації або будь-яку інформацію, яка дозволила б їм скласти цей список. Такого списку просто не існує. Братство не можна знищити, бо це не організація у звичному розумінні цього слова. Її членів нічого не об'єднує, крім загальної незламної ідеї. Все, що у вас буде — це вірність загальній ідеї. Не сподівайтеся ні на дружбу, ні на підтримку. Коли вас рано чи пізно спіймають, ніхто не прийде вам на допомогу. Ми ніколи не допомагаємо нашим членам. У кращому випадку, коли вкрай необхідно, щоб хтось не проговорився, ми іноді можемо пронести лезо бритви у камеру ув'язненого. Вам доведеться звикати жити без результату і без надії. Ви попрацюєте певний час на Братство, вас зловлять, ви зізнаєтеся, а потім ви помрете. Це єдиний результат, який вам судилося побачити. Не сподівайтеся, що ви побачите які-небудь помітні зміни у житті. Ми всі небіжчики. Наша єдина життєва мета — це зробити свій внесок у майбутнє. Але його ми зустрінемо як пригорщі попелу та уламки кісток. Як скоро настане це майбутнє, невідомо. Можливо, через тисячу років. Зараз все, що ми можемо зробити, це поступово поширювати здоровий глузд та знання серед мас. Ми не можемо діяти колективно. Ми можемо лише поширювати наші знання від людини до людини, покоління за поколінням. Поки проти нас Поліція Думок, іншого шляху в нас немає».

Він зупинився і втретє подивився на свій наручний годинник.

«Вам майже час йти, товаришу», — сказав він Джулії. «Почекайте. Графин все ще наполовину повний».

Він наповнив келихи і акуратно підняв свій за ніжку.

«За що вип'ємо цього разу?» — сказав він з тією ж легкою іронією. «За успішний обман Поліції Думок? За смерть Старшого Брата? За людство? За майбутнє?»

«За минуле», — сказав Вінстон.

«Так, минуле важливіше», — з серйозним обличчям погодився О'Брайан.

Вони допили, і наступної миті Джулія піднялася, щоб піти. О'Брайан взяв невелику коробку, що стояла на верхній полиці шафи, і простягнув Джулії пласку білу таблетку, яку він велів їй покласти на язик. За його словами, не можна, щоб хтось почув запах вина: ліфтери у цьому будинку дуже уважні. Як тільки за нею зачинилися двері, він, здавалося, забув про її існування. Він зробив ще один або два кроки вперед-назад, а потім зупинився.

«Є деталі, які потрібно обговорити», — сказав він. «Я так розумію, у вас є якась схованка?»

Вінстон розповів про кімнату над магазином містера Чаррінгтона.

«На даний момент цього досить. Пізніше ми знайдемо для вас що-небудь ще. Важливо часто міняти схованки. Пізніше я передам вам копію Книги». Навіть О'Брайан, зауважив про себе Вінстон, вимовляв ці слова так, ніби вони були виділені курсивом. «Я говорю про Книгу Гольдштейна. Я постараюся зробити це якомога швидше, але самі розумієте, може минути кілька днів, перш ніж я зможу роздобути для вас екземпляр. Ви ж розумієте, їх не так багато. Поліція Думок вистежує і знищує їх майже так само швидко, як ми встигаємо їх виробляти. Але це не має великого значення. Книга ця безсмертна. Якби останній екземпляр пропав, ми все одно могли б відтворити її майже дослівно. На роботу ви ходите з портфелем?» — запитав він.

«Як правило, так».

«Як він виглядає?»

«Чорний, дуже пошарпаний. З двома ремінцями».

«Чорний, два ременя, дуже пошарпаний — добре. В певний момент у досить близькому майбутньому — точну дату я назвати поки що не можу — одне з повідомлень серед ваших ранкових справ буде містити слово з помилкою, і ви зробите запит його повторити. Наступного дня ви підете на роботу без портфеля. У якийсь момент протягом дня на вулиці чоловік зачепить вас за руку і скаже: «Гадаю, ви впустили свій портфель». У тому, що він вам дасть, буде примірник Книги Гольдштейна. Ви повинні будете повернути її через чотирнадцять днів».

Деякий час вони мовчали.

«У нас є ще кілька хвилин до того як ви підете», — сказав О'Брайан. «Ми зустрінемося знову — якщо зустрінемося…»

Вінстон подивився на нього. «Там, де немає темряви?» — нерішуче сказав він.

О'Брайан кивнув без усякого здивування. «Там, де немає темряви», — сказав він, наче зрозумів натяк. «А поки, можливо, ви хочете що-небудь сказати перед тим як піти? Може, якесь побажання або питання?»

Вінстон задумався. Здавалося, у нього не було ніяких додаткових питань, які він хотів би поставити. До того ж, йому не хотілося зараз кидатися якимись загальними гучними фразами. Замість цього, в голові у нього закрутилося щось, не пов'язане ні з Братством, ні з О'Брайаном, видіння, в якому злилися воєдино темна спальня, де його мати провела свої останні дні, і маленька кімнатка над магазином містера Чаррінгтона, зі скляним прес-пап'є на розкладному столі і гравюрою в рамі з рожевого дерева. Майже мимоволі він раптом запитав:

«Чи траплялося вам коли-небудь чути віршик, який починається словами «апельсини і лимони, Климент б'є у свої дзвони»?»

О'Брайан знову кивнув. З деякою суворої чемністю він закінчив строфу:


Апельсини і лимони, Климент б'є у свої дзвони!

І дзвонить святий Мартін, віддавай мій фартинг!

Старий Бейлі все бурчить, борг віддати всім велить!

Шордіч обіцяє — дзвоном сповіщає!


«Ви знаєте останній рядок!» — сказав Вінстон.

«Так, я знаю останній рядок. А зараз, боюся, вам вже час йти. О, так, зачекайте. Візьміть і ви таблетку».

Коли Вінстон встав, О'Брайан простягнув йому руку. Його потужна хватка, здавалося, зараз розчавить долоню Вінстона. Біля дверей Вінстон озирнувся, але О'Брайан, здавалося, вже намагався викинути його з голови. Він чекав, поклавши руку на вимикач телеекрана. Вінстон глянув на письмовий стіл з лампою з зеленим абажуром і диктограф, а також на дротяну корзину, заповнену папірцями. Епізод був вичерпаний. Йому спало на думку, що через тридцять секунд О'Брайан повернеться до своєї перерваної і важливої партійної роботи.

### Розділ 9

Вінстон так втомився, що по дорозі додому йому здавалося, що все його тіло перетворилося на холодець. Так, холодець було правильним словом. Це якось неочікувано спало йому на думку. Причому його тіло, здавалося, перейняло не тільки в'ялість холодцю, але і його прозорість. Він відчував, що якщо підніме руку, то зможе бачити крізь неї. Бурхлива трудова діяльність, здавалося, викачала з нього всю кров і лімфу, залишивши тільки крихку споруду з нервів, кісток і шкіри. Всі відчуття неймовірно загострилися — комір комбінезона натирав шию, тротуар лоскотав ступні, навіть стиснути і розтиснути кулак коштувало неймовірних зусиль, при цьому суглоби рук нили і хрустіли.

За п'ять днів він пропрацював понад дев'яносто годин. Звичайно, так було з усіма в Міністерстві. Але тепер, коли приготування, пов'язані з Тижнем ненависті були позаду, йому буквально нічого було робити — ніякої партійної роботи до завтрашнього ранку. Він міг провести шість годин у їх з Джулією схованці і ще дев'ять у власному ліжку. Повільно, насолоджуючись м'яким пообіднім сонцем, він звернув на брудну вузеньку вуличку і попрямував у сторону магазину містера Чаррінгтона. Він уважно виглядав патрулі, але чомусь у глибині душі він був упевнений, що сьогодні йому ніщо не загрожує. Важкий портфель, який він ніс, з кожним кроком бив його по коліну, від чого поколювання розліталися імпульсами по всій нозі. Всередині була книга, яку він носив із собою вже шість днів, але ще не відкривав і навіть не діставав її з портфеля.

На шостий день Тижня ненависті, після святкових маніфестацій, промов, криків, співів, демонстрації прапорів, плакатів і фільмів, виставок воскових фігур, цілодобового барабанного бою і гудіння труб, тупоту черевиків, які завзято марширували по бруківці, скреготу гусениць танків, гуркоту літаків і залпів гармат, масовий екстаз досяг свого апогею і загальна ненависть до Євразії переросла у таке шалене безумство, що якби ті дві тисячі євразійських військових полонених, яких мали публічно повісити в останній день святкових заходів, потрапили до рук натовпу, він, безсумнівно, розірвав б їх на шматки. Але якраз у цей момент було оголошено, що Океанія більше не воює з Євразією. Тепер Океанія перебувала у стані війни з Остазією. А Євразія була союзником.

Звичайно, ні про яку свідомої зміну сторін ніхто не говорив. Просто стало відомо, вкрай раптово і всюди, що ворогом була Остазія, а не Євразія. Вінстон якраз брав участь у демонстрації на одній з центральних площ Лондона, коли це сталося. Було вже темно, білі обличчя і червоні прапори були яскраво освітлені прожекторами. На площі зібралося кілька тисяч людей, у тому числі колона з тисячі школярів у формі юних розвідників. На обтягнутій червоним трикотажем платформі виступав представник Внутрішньої Партії, невисокий худорлявий чоловік з непропорційно довгими руками і великим лисим черепом, на якому були акуратно викладені кілька довгих пасм, та ображав натовп. Немов живе втілення Румпельштільцхена, цей маленький спотворений ненавистю чоловічок однією рукою вчепився в мікрофон, а іншою довгою та кістлявою рукою загрозливо розмахував над головою. Його металевий голос безперервно віщав про звірства, різанину, масові депортації, грабежі, згвалтування, катування ув'язнених, бомбардування мирних жителів, брехливу пропаганду, несправедливу агресію, порушення договорів. Його істеричні верески мимоволі провокували гнів і обурення. Кожні кілька хвилин лють натовпу все більше зростала, і голос мовця заглушавався диким звірячим ревом, який нестримно виривався з тисяч розлючених горлянок. Найлютіші крики лунали від школярів. Промова вже тривала хвилин двадцять, коли посильний піднявся на платформу і сунув клаптик паперу в руку оратора. Він розгорнув і прочитав записку, не перериваючи свого монологу. Нічого не змінилося ні в його голосі, ні в манері, ні в змісті того, що він говорив, але раптово назви стали іншими. Без будь-яких питань по натовпу прокотилася хвиля розуміння. Океанія воювала з Остазією! Вже наступної миті стався жахливий переполох. Знамена та плакати, якими була прикрашена площа, були неправильними! На них не ті обличчя, не ті гасла! Саботаж! Справа брудних рук гольдштейнівських агентів! Покотилася бурхлива хвиля протесту та обурення, плакати зривали зі стін, рвали на шматки і топтали ногами. Юні розвідники показували чудеса еквілібристики, піднімаючись на дахи і перерізаючи мотузки, на яких трималися зрадливі стрічки та знамена. Але через дві-три хвилини все було скінчено. Оратор знову вчепився у свій мікрофон і продовжив виступ, розмахуючи вільною рукою з ще більшим надривом. Ще хвилина, і натовп знову вибухнув диким ревом люті. Ненависть лилася так само, як і раніше, за винятком того, що її об'єкт був змінений.

Вінстон з подивом зауважив, що оратор переключився з однієї теми на іншу фактично на середині речення, не просто без паузи, але навіть без порушення синтаксису. Однак у ту мить його думки були зайняті дещо іншим. У момент метушні, якийсь чоловік (Вінстон не розгледів його обличчя) поплескав його по плечу і сказав: «Вибачте, здається, ви впустили свій портфель». Він невимушено взяв портфель, не сказавши ні слова. Він знав, що мине не один день, перш ніж він наважиться зазирнути всередину. У той момент, коли демонстрація закінчилася, він попрямував прямо до Міністерства правди, хоча вже була майже двадцять третя година. Так само вчинили всі співробітники міністерства. Розпорядження з'явитися на службу вже лунали зі всіх телеекранів, хоча це було зайвим, бо всі і так все одразу зрозуміли.

Тепер Океанія воювала з Остазією — точніше Океанія завжди воювала з Остазією. Більша частина політичної літератури останніх п'яти років повністю застаріла буквально за одну мить. Звіти та записи всіх видів, газети, книги, брошури, фільми, фонограми, фотографії — все потрібно було терміново виправляти. Хоча ніякої офіційної директиви не було видано, було зрозуміло, що керівники Відділу Документації не повинні були протягом тижня ніде згадувати війну з Євразією або союз з Остазією. Попереду була грандіозна робота, хоча ні про неї, ні про процедури, з нею пов'язані, не можна було говорити. Всі у Відділі Документації працювали по вісімнадцять годин на день, з двома тригодинними перервами на сон. З підвалів принесли матраци і обладнали спальні місця прямо у коридорах. Обіди складалися з бутербродів і кави «Перемога», які на візках розвозив обслуговуючий персонал їдальні. Щоразу як Вінстон йшов на перерву для відпочинку і сну, він намагався підтягнути всі хвости, але коли він знову повертався на робоче місце з різзю в очах і болем у суглобах, на нього вже чекала величезна купа нових повідомлень, тож першочерговим завданням завжди було скласти їх у більш-менш охайну купу, щоб розчистити собі місце для роботи. Найгіршим було те, що робота аж ніяк не була суто механічною. Так, доволі часто треба було просто замінити одне ім'я на інше, але який-небудь докладний звіт про військові події вимагав уважності та уяви. До того ж, для перенесення війни з однієї частини світу до іншої, були потрібні неабиякі географічні знання.

На третій день у Вінстона нестерпно боліли очі, і буквально кожні кілька хвилин доводилося протирати окуляри. Це було схоже на якусь непосильну фізичну роботу, ти ніби і можеш від неї відмовитися, але тим не менше невротично прагнеш виконати її якнайкраще. Він знав правду, він її пам'ятав, тому його абсолютно не турбував той факт, що кожне слово, сказане ним у Диктограф, кожен розчерк його чорнильного олівця були нахабною брехнею. Його, як і всіх у Відділі Документації, турбувало лише те, щоб підробка була бездоганною. Вранці шостого дня потік паперових циліндрів почав зменшуватися. Цілих півгодини з пневмопошти нічого не випадало. Потім вискочив всього один циліндр, а потім знову затишшя. У всіх робота пішла на спад приблизно в один і той самий час. Відділом пронісся глибокий подих полегшення. За плечима була величезна та кропітка праця, про яку не можна було навіть згадувати. Тепер жодна людина не могла документально довести, що Океанія коли-небудь воювала з Євразією. О дванадцятій нуль-нуль несподівано оголосили, що всі співробітники міністерства можуть бути вільні до завтрашнього ранку. З Книгою у портфелі — під час роботи він тримав його між ніг, а коли спав, то клав під себе — Вінстон прийшов додому, поголився і мало не заснув у ванні, хоча вода була ледь теплою.

З приємним хрускотом у суглобах він піднявся по сходах до кімнати над магазином містера Чаррінгтона. Втома все ще нагадувала про себе, але спати він уже не хотів. Він відкрив вікно, запалив замаслену гасову плитку і поставив кип'ятитися каструлю з водою для кави. Скоро прийде Джулія, а поки можна почати читати Книгу. Він плюхнувся в старе крісло і відкрив портфель.

Тверда чорна палітурка, явно ручна робота, на обкладинці немає ні назви, ні автора, сторінки віддруковані теж трохи нерівно. Краї затерті, сторінки ледве тримаються, ніби книга пройшла через безліч рук. На титульному аркуші було зазначено:


Еммануель Гольдштейн

ТЕОРІЯ ТА ПРАКТИКА

олігархічного колективізму


Вінстон почав читати:


Розділ I

Незнання — це сила


Протягом всієї історії людства, ймовірно, з кінця епохи неоліту, люди поділялися на три класи: вищий, середній і нижчий. Розподіл цей грунтувався на різних принципах, мав безліч найменувань, кількісне співвідношення класів, а також їхнє ставлення один до одного змінювалися від століття до століття, але основна структура суспільства ніколи не мінялась. Навіть після величезних потрясінь і, здавалося б, незворотних змін, завжди вибудовувалась одна і та ж модель суспільства. Цей процес був наче той гіроскоп, який завжди повертається до рівноваги, незалежно від того, як сильно його штовхати в ту чи іншу сторону.

Ці суспільні групи мають абсолютно несумісні цілі…


Вінстон відволікся від читання, головним чином для того, щоб насолодитися тим фактом, що він читає у комфорті та безпеці. Він був один, ні тобі телеекрану, ні вуха у замковій щілини, ні нервового імпульсу озирнутися або закрити сторінку рукою. Приємний літній вітерець з вікна пестив його обличчя. Звідкись здалеку долинали дитячі крики, але у самій кімнаті не було ані звуку, крім мірного цокання годинника. Він зручніше влаштувався в кріслі і поставив ноги на камінну решітку. Це було блаженство, це була вічність. Раптово, як це іноді буває, коли ти все одно знаєш, що прочитаєш книгу від початку до кінця, він відкрив її в іншому місці і опинився на розділі III. Він продовжив читати вже його:


Розділ III.

Війна — це мир


Поділ світу на три супердержави став подією, до якої все і йшло, і яка була передбачена ще до середини двадцятого століття. Коли Європа була поглинена Росією, а Британська імперія Сполученими Штатами, дві з трьох існуючих супердержав, Євразія та Океанія, вже фактично існували. Третя, Остазія, виникла як окрема держава лише через десятиліття безладних боїв. Межі між трьома наддержавами в одних місцях довільні, а в інших коливаються в залежності від того, хто зараз перемагає, але в цілому вони збігаються з географічними кордонами країн, з яких вони утворились. Євразія включає в себе всю північну частину європейської та азіатської суші, від Португалії до Берингової протоки. Океанія включає обидві Америки, атлантичні острови, в тому числі Британські острови, Австралазію і південну частину Африки. Остазія, яка менша за розміром, ніж дві інші наддержави, і має менш визначений західний кордон, включає Китай і країни на південь від нього, Японські острови і велику, але не постійну частину Маньчжурії, Монголії та Тибету.

В тій чи іншій комбінації ці три супердержави постійно знаходяться у стані війни, і так триває останні двадцять п'ять років. Однак війна — це вже не те відчайдушне та руйнівне протиборство, як це було в перші десятиліття ХХ століття. Тепер це військові дії з обмеженими цілями, де сторони усвідомлюють, що не можуть знищити одна одну, а матеріальні та ідеологічні мотиви вже теж не актуальні. Але це не означає, що війни стали менш кровожерливими або більш благородними. Навпаки, військова істерія активно підтримується і пропагується у всіх країнах, і такі дії, як згвалтування, грабежі, вбивство дітей, поневолення всього населення і репресії проти ув'язнених, тортури, навіть кип'ятіння і закапування живцем, розцінюються як допустимі і навіть схвалюються, але тільки коли вони здійснюються своєю стороною, а не ворожою. У фізичному сенсі війна зачіпає дуже невелику кількість населення, здебільшого у ній задіяні висококваліфіковані фахівці та професійні військові, тому і втрати у цій війні порівняно невеликі. Бої (якщо вони є) відбуваються на спірних територіях, про місцезнаходження яких звичайна людина може тільки здогадуватися, чи навколо Плавучих фортець, які охороняють стратегічні точки на морі. У центрах цивілізації війна відчувається лише у вигляді постійного браку продуктів харчування та періодичних ударів балістичних ракет, від яких гине не більше десятка людей. Зараз війна фактично змінила свій характер. Точніше, змінилася пріоритетність причин, з яких ведеться війна. Мотиви, які лише у незначній мірі були присутні в масштабних війнах початку двадцятого століття, тепер стали домінуючими, їх свідомо визнають і у зв'язку з цим вживаються відповідні заходи.

Щоб зрозуміти природу нинішньої війни — адже, незважаючи на перегрупування сил, яке відбувається кожні кілька років, це завжди одна і та сама війна — потрібно насамперед усвідомити, що переможця у ній не буде. Жодна з трьох наддержав не може бути остаточно завойована навіть об'єднаними арміями двох інших. Сили занадто рівні, а географічні особливості забезпечують державам постійну неприступність. Євразію захищають її великі простори суші. Океанія захищена шириною Атлантичного і Тихого океану, Остазія виживає за рахунок плодючості та працьовитості її мешканців. По-друге, в матеріальному сенсі боротися більше немає за що. Зі створенням автономних самодостатніх економік, в яких виробництво і споживання узгоджені одне з одним, боротьба за ринки збуту, яка була головною причиною попередніх війн, підійшла до кінця, а конкуренція сировинних баз більше не є питанням життя і смерті. У будь-якому випадку кожна з трьох наддержав настільки велика, що може забезпечити себе майже всіма необхідними матеріалами в межах своїх власних кордонів. Проте війна все ж має певну економічну мету — це боротьба за робочу силу. Між кордонами наддержав, на територіях, які не належать постійно жодній з них, знаходиться квадрат — це території Танжера, Браззавіля, Дарвіна і Гонконгу — в якому проживає майже п'ята частина населення Землі. Саме за володіння цими густонаселеними регіонами, а ще північною крижаною шапкою постійно борються три супердержави. На практиці жодна сила ніколи не контролює всі спірні території водночас. Її частини постійно переходять з рук у руки, і саме шанс захопити ту чи іншу ділянку раптовим зрадницьким ходом пояснює нескінченні перегрупування союзних і ворожих сил.

Всі спірні території мають важливі мінеральні ресурси, а деякі виробляють також цінні рослинні продукти, такі як каучук, який в холодних країнах доводиться синтезувати, що коштує досить дорого. Але найголовніше, на цих територіях є необмежений запас дешевої робочої сили. Той, хто контролює Екваторіальну Африку або країни Близького Сходу, або індонезійський архіпелаг, має у своєму розпорядженні десятки, а то і сотні мільйонів дешевих робочих рук.

Жителі цих територій, більш-менш відкрито понижені до статусу рабів, безперервно переходять під контроль тієї чи іншої держави і використовуються нею як витратний матеріал, як вугілля або нафта, в гонці за виробництво більшої кількості зброї, захоплення більших територій, контроль над більшою кількістю робочої сили, щоб виробляти більше озброєння, захоплювати більше територій і так далі до нескінченності. Слід зазначити, що бойові дії ніколи не виходять за межі спірних територій. Межі Євразії коливаються в межах Конго і північного узбережжя Середземного моря; а острови Індійського і Тихого океанів постійно ділять між собою Океанія та Остазія; в Монголії лінія розмежування між Євразією та Остазією завжди нестабільна. Навколо полюса всі три наддержави претендують на величезні території, які насправді в значній мірі є незаселеними та невивченими. Однак баланс сил завжди залишається приблизно однаковим, а міста і регіони, які складають кістяк кожної з супердержав, завжди залишаються недоторканими. Більше того, праця експлуатованих екваторіальних народів насправді не потрібна світовій економіці. Вони нічим не збагачують світ, оскільки все, що вони роблять, використовується для цілей війни, і мета ведення війни завжди полягає у тому, щоб бути в кращому становищі, ніж противники, для ведення нової війни. Своєю рабською працею вони просто дозволяють нарощувати темп безперервної війни. Але якби їх не було, структура світової спільноти та рівень економіки істотно не змінилися б.

Основна мета сучасної війни (відповідно до принципів дводумства ця мета одночасно визнається і не визнається керівництвом Внутрішньої Партії) — використовувати продукцію промисловості, не підвищуючи при цьому загальний рівень життя. Питання «що робити з надлишком споживчих товарів в індустріальному суспільстві?» назрівало ще з кінця дев'ятнадцятого століття. Сьогодні багатьом людям елементарно не вистачає навіть їжі, але ця проблема, вочевидь, не є актуальною і, можливо, не стала б такою навіть за відсутності штучно створених процесів руйнування (війна з примарним зовнішнім ворогом). Сьогоднішній світ — це зубожіле, голодне, напівзруйноване місце в порівнянні зі світом, який існував до 1914 року, і тим більше в порівнянні зі тим світлим майбутнім, на яке сподівалися люди того періоду. На початку двадцятого століття мрії про майбутнє суспільство — неймовірно багате, щасливе, упорядковане і ефективне, оточене сяючим і акуратним світом зі скла, сталі і білого бетону — були частиною свідомості майже кожної освіченої людини. Наука і техніка розвивалися з неймовірною швидкістю, і здавалося цілком природним припустити, що вони будуть розвиватися так само і надалі. Але цього не сталося. Частково це сталося через зубожіння, викликане довгою низкою війн і революцій, а частково тому, що науково-технічний прогрес залежав від емпіричного способу мислення, якому не знайшлося місця в суворо впорядкованому суспільстві з обмеженою свободою. Загалом світ сьогодні більш примітивний, ніж п'ятдесят років тому. Деякі відсталі сфери все ж просунулися вперед, були розроблені різні пристрої, які, проте, завжди так чи інакше були пов'язані з війною, поліцейською державою і тотальним стеженням. Експерименти і винаходи в значній мірі припинилися, а руйнівні наслідки атомної війни 1950-х років так і не були повністю усунені. Але небезпека, яку несе з собою індустрія та автоматизація, як і раніше існує. Відтоді як перша машина з'явилася на світ, всім мислячим людям стало зрозуміло, що потреба у людській важкій праці і, отже, у людській нерівності відпала. Якби промисловість використовувалася спеціально для цієї мети, голод, перевтома, бруд, неграмотність і хвороби можна було б викорінити всього лише впродовж кількох поколінь. Бо дійсно, просто за допомогою автоматичного процесу — виробляючи товари, які розподілялися між усіма в більш-менш рівній мірі — машина дійсно дуже сильно підняла рівень життя середньої людини на межі дев'ятнадцятого і двадцятого століть.

А ще було зрозуміло, що всебічне збільшення багатства загрожує ослабленням — і в деякому розумінні навіть руйнуванням — ієрархічного суспільства. У світі, де кожен працював лише кілька годин на день, мав достатньо їжі, жив у будинку з ванною і холодильником, а також володів автомобілем або навіть літаком, найочевидніша і, можливо, найважливіша форма нерівності вже була ліквідована. Ставши загальнодоступним, багатство вже не було таким важливим фактором для класового розподілу. Безсумнівно, можна уявити собі суспільство, в якому багатство, у вигляді особистої власності та розкоші, розподілено рівномірно між всіма людьми, а влада залишається у руках невеликої привілейованої касти. Але на практиці таке суспільство не могло б довго залишатися стабільним. Тоді б відпочинок і безпека були однаковими для всіх, а величезна група людей, яких зазвичай хвилювало лише те, як звести кінці з кінцями та дістати їжу, щоб вижити, тепер стала б освіченою та навчилася б думати самостійно, і рано чи пізно ці люди зрозуміли б, що привілейована меншість не виконує жодної корисної функції, і позбавили б її влади. Таким чином, провладна меншість зрозуміла, що ієрархічне суспільство було можливо підтримувати лише на основі бідності та невігластва. Повернення до аграрного минулого, про що мріяли деякі мислителі початку двадцятого століття, було неможливим, бо це суперечило тенденції до механізації, яка стала квазіінстинктивною майже в усьому світі. Більше того, будь-яка країна, яка залишалася відсталою у промисловому плані, була безпорадною у військовому сенсі та вимушена була б знаходитися під прямим або непрямим домінуванням своїх більш прогресивних суперників.

Утримувати маси у стані бідності шляхом обмеження виробництва товарів теж було б неправильним рішенням. Такий сценарій вже показав свою неефективність під час заключної фази капіталізму, приблизно між 1920 та 1940 роками. Економікам багатьох країн дозволили стагнувати, земля не оброблялася, обладнання не оновлювалося, великі групи населення були позбавлені роботи і так-сяк намагалися виживати за рахунок державної благодійності. Але це теж спричинило військову слабкість, а оскільки позбавлення, штучно створені вищим класом для приниження нижчого, були явно непотрібними та навіть зайвими, опір та повстання були неминучими. Проблема полягала в тому, як змусити обертатися колеса індустрії без збільшення реального багатства світу. Товари мають вироблятися, але їх не можна поширювати. І на практиці єдиним способом досягти цього була безперервна війна.

Суть війни — це руйнування, і не обов'язково людських життів, але продуктів людської праці. Війна — це спосіб розбити на шматки, розпорошити в стратосферу або потопити в морських глибинах матеріали, які в іншому випадку можна було б використовувати, щоб зробити життя мас більш (тобто «занадто») комфортним, що в кінці кінців могло призвести до того, що вони стали б більш (тобто «занадто») розумними. Навіть якщо озброєння для війни фактично не знищене і його більш ніж вдосталь, його виробництво і як раніше є зручним способом використання робочої сили без виробництва чогось, що можна було б спожити. Наприклад, на «Плавучій фортеці» знаходиться величезна кількість людей, які могли б у цей час побудувати кілька сотень вантажних кораблів. Врешті-решт фортеця застаріває, списується, йде на металолом, не принісши нікому матеріальної користі, і знову з величезними зусиллями і трудами будується наступна Плавуча фортеця. В принципі, військове виробництво завжди планується таким чином, щоб поглинути будь-які надлишки, які можуть залишитися після задоволення елементарних потреб населення. На практиці потреби населення завжди недооцінюються, в результаті чого виникає хронічна нестача більшості предметів першої необхідності. Але це розглядається як перевага. Це свідома політика, яка полягає у тому, щоб тримати навіть привілейовані групи на межі труднощів, тому що загальний стан дефіциту підвищує важливість та цінність невеликих привілеїв і, таким чином, збільшує різницю між однією групою та іншою. За стандартами початку двадцятого століття навіть член Внутрішньої Партії живе відносно скромним та не простим життям. Проте, деякі предмети розкоші, якими він дійсно насолоджується, як наприклад, власна велика, добре мебльована квартира, одяг з кращої тканини, більш якісна їжа, напої та тютюн, наявність двох або трьох слуг, особистий автомобіль або гвинтокрил — все це робить його статус на порядок вищим, ніж статус будь-якого члена Зовнішньої Партії. А члени Зовнішньої Партії, у свою чергу, мають такі ж переваги в порівнянні з витісненими за грань бідності масами, яких ми називаємо «проли». Соціальна атмосфера сучасності — це наче атмосфера міста, яке перебуває в облозі, коли наявність у тебе шматка конини визначає різницю між багатством і бідністю. І в той самий час усвідомлення того, що країна перебуває у стані війни і, отже, ви особисто знаходитесь у небезпеці, робить передачу абсолютної влади невеликій групі людей цілком природною і неминучою запорукою вашого виживання.

Війна, як ми бачимо, призводить до необхідного руйнування, але робить це психологічно прийнятним способом. Взагалі, можна було б просто витрачати надлишковий трудовий ресурс на зведення незліченних храмів і пірамід, риття ям та їх закопування, можна було б навіть виробляти величезну кількість товарів, а потім просто спалювати їх. Але це забезпечило б тільки економічну, а не психологічну основу для ієрархічного суспільства. Причому тут мова йде не про моральний дух мас, думка та настрій яких не мають значення, поки вони неухильно зайняті роботою, а про моральний дух самої Партії. Теоретично, навіть найпримітивніший та найпосередніший член Партії повинен бути компетентним, працьовитим і навіть розумним у певних вузьких межах, але одночасно з цим також необхідно, щоб він був вірним і неосвіченим фанатиком, в чиєму розумі панують страх, ненависть, лестощі та істеричний захват від того, що йому втовкмачує Партія. Іншими словами, необхідно, щоб у нього був менталітет, який буде підтримувати ведення війни. Не має значення, чи йде війна насправді, і, оскільки рішуча перемога як така просто неможлива, то й не має значення, добре чи погано йдуть справи на фронті. Все, що потрібно — це сам стан війни. Дводумство, якого Партія вимагає від своїх членів і якого легше домогтися в атмосфері війни, набуло загального характеру, але чим вище людина знаходиться у партійній піраміді, тим більш помітним воно стає. Саме у Внутрішній Партії найбільш яскраво проявляється військова істерія і ненависть до ворога. Як адміністратору, члену Внутрішньої Партії часто доводиться стикатися з тим, що те чи інше військове зведення не відповідає дійсності, і часто він може навіть усвідомлювати, що вся війна є брехнею, тобто що або вона взагалі не ведеться, або ведеться заради зовсім інших цілей, ніж ті, які привселюдно пропагуються. Але таке знання легко нейтралізується методом дводумства, таким чином жоден член Внутрішньої Партії ні на мить не похитнеться у своїй містичній вірі у те, що війна реальна, що вона обов'язково закінчиться тріумфальною перемогою, і що Океанія стане безперечною володаркою всього світу.

Всі члени Внутрішньої Партії незламно вірять у майбутнє світове панування, яке, ймовірно, має бути досягнуто або шляхом поступового завоювання все більшої і більшої території і, таким чином, створення значної переваги у військовій силі, або шляхом винаходу якогось нового і непереможного виду зброї. Розробка нової зброї триває безперервно і є одним з небагатьох напрямків науки, де винахідливий і допитливий розум може знайти собі застосування. В даний час в Океанії наука у старому розумінні цього слова практично припинила існувати. У новомові навіть немає слова «наука». Емпіричний метод мислення, на якому ґрунтувалися всі наукові досягнення минулого, суперечить основним принципам АНГСОЦу. І навіть технічний прогрес трапляється лише тоді, коли його продукти можна якимось чином використовувати для обмеження свободи людини. У всіх корисних ремеслах світ або стоїть на місці, або рухається назад. Поля обробляються плугами, книги пишуться машинами. Але в життєво важливих питаннях, а саме в питаннях війни і поліцейського шпигунства, емпіричний підхід все ще заохочується або, принаймні, допускається. Дві основні мети Партії — це поневолити всю поверхню землі, щоб раз і назавжди викорінити можливість незалежного мислення. Отже, є дві великі проблеми, які Партія має вирішити. Перша — як проти волі людини дізнатися, про що та думає, а друга — як без попередження за кілька секунд вбити кілька сотень мільйонів людей. Ось це і є напрямки, якими займається сучасна наука, точніше те, що від неї залишилося. На сьогоднішній день вчений являє собою суміш психолога та інквізитора, який з усією прискіпливістю вивчає значення міміки, жестів і тону голосу людини і перевіряє ефекти наркотиків, шокової терапії, гіпнозу і фізичних тортур в контексті дізнання та вилучення правди з людського розуму. Або це хімік, фізик або біолог, якого цікавлять тільки ті напрямки його спеціальності, які мають відношення до позбавлення життя. У величезних лабораторіях Міністерства миру і на експериментальних станціях, схованих серед бразильських лісів або в австралійській пустелі, або на загублених островах Антарктики, команди експертів невпинно трудяться на благо Партії. Одні займаються суто матеріально-технічним забезпеченням майбутніх війн, інші винаходять все більш потужні балістичні ракети і вибухові речовини, а також ще більш непробивну броню; треті шукають нові та більш смертоносні гази та отрути, які можна буде виробляти у таких масштабах, щоб знищувати рослинність цілих континентів, або створюють нові види хвороботворних мікробів, імунізованих проти всіх можливих антитіл; четверті прагнуть створити транспортний засіб, який зможе пересуватися під землею, як підводний човен під водою, або літак, якій буде самодостатнім та автономним, як вітрильне судно; п'яті займаються навіть більш віддаленими, щоб не сказати фантастичними, дослідженнями, такими як фокусування сонячних променів через лінзи, підвішені у космосі за тисячі кілометрів від Землі, або створення штучних землетрусів і приливних хвиль, використовуючи теплову енергію земного ядра.

Але жоден з цих проектів ніколи не наближається до реалізації, і жодна з трьох наддержав ніколи не отримує значної переваги над іншими двома. Ще більш показовим є те, що всі три сили вже володіють зброєю (а саме атомною бомбою) набагато більш потужною, ніж будь-яка з тих, які можуть бути винайдені внаслідок нинішніх досліджень. Хоча Партія заявляє, що саме вона винайшла атомні бомби, насправді вони з'явилися ще в сорокових роках двадцятого століття і були вперше застосовані у великих масштабах приблизно через десять років. У той час кілька сотень бомб було скинуто на промислові міста, головним чином у європейській частині Росії, Західній Європі та Північній Америці. Сенс цього дійства полягав у тому, щоб переконати правлячі групи всіх країн, що ще кілька скинутих атомних бомб, і настане кінець організованого суспільства і, власне, їх влади. Після цього, хоча ніякої офіційної угоди не було, більше бомби не скидали. Всі три наддержави просто продовжили виробляти атомні бомби і накопичувати їх на випадок вирішальної битви, яка, на їх думку, рано чи пізно мала статися. Але в цілому військове мистецтво стояло на місці і взагалі не розвивалося протягом останніх тридцяти або сорока років. Так, гвинтокрили стали використовуватися частіше, ніж раніше, бомбардувальники були в значній мірі витіснені безпілотниками, а досить вразливі бойові кораблі поступилися місцем майже непотоплюваним Плавучим фортецям. Але в іншому технологічний прогрес був вкрай незначним. Як і раніше, на озброєнні були танки, підводні човни, торпеди, кулемети, гвинтівки і ручні гранати. І незважаючи на нескінченні повідомлення в пресі та на телеекранах про звірства і кровопролиття, такі масштабні та відчайдушні битви, як були у минулому і забирали сотні тисяч, а то і мільйони людських життів за лічені тижні, вже ніколи не повторювалися.

Жодна з трьох наддержав ніколи не вдавалася до маневрів, які могли б призвести до її серйозної поразки. Якщо і проводились якісь великі військові операції, то зазвичай вони полягали у раптовому нападі на союзника. Стратегія, якої дотримуються всі три сили або роблять вигляд, що дотримуються, однакова. Суть її полягає в тому, щоб шляхом бойових дій, переговорів і своєчасних зрадницьких ходів повністю оточити противника кільцем своїх військових баз, укласти з ним пакт про дружбу і деякий час підтримувати мир, щоб приспати будь-які підозри. Тим часом у всіх стратегічних пунктах можна розгорнути роботу по нарощуванню військової потужності у вигляді ракет з атомними боєголовками і в потрібний момент завдати масованого удару по всіх фронтах противника, настільки руйнівного для ворога, щоб той просто не зміг нанести удар у відповідь. Тоді настане час підписати пакт про дружбу з іншою наддержавою, щоб підготуватися до нової атаки. Та чи потрібно говорити, що цей план — всього лише мрія, яку неможливо реалізувати. Більш того, бойові дії ведуться лише на спірних територіях уздовж екватора і полюса. Ніхто ніколи не робить спроб вторгнення на ворожу територію. Цим пояснюється і невизначеність деяких кордонів між наддержавами. Євразія, наприклад, могла б спокійно захопити Британські острови, які географічно є частиною Європи, або, з іншого боку, Океанія могла б відсунути свої кордони до Рейну і навіть до Вісли. Але це порушило б принцип культурної цілісності, нехай і не проголошений офіційно, але який дотримувався усіма сторонами. Якщо Океанія завоює території, які раніше були відомі як Франція і Німеччина, то виникне необхідність або винищити місцевих мешканців, що чисто фізично здійснити практично нереально, або асимілювати населення чисельністю близько ста мільйонів, яке в технічному відношенні знаходиться приблизно на тому ж рівні розвитку, що і Океанія. Ситуація однакова для всіх трьох наддержав. Для підтримки існуючого в них політичного і суспільного ладу критично необхідно виключити будь-які контакти свого населення з іноземцями, за винятком обмеженого контакту з військовополоненими і кольоровими рабами. Навіть до «нинішнього» офіційного союзника завжди ставляться з постійною підозрою. Якщо не брати до уваги військовополонених, звичайний громадянин Океанії ніколи не бачив громадянина Євразії або Остазії, а ще йому заборонено вивчати іноземні мови. Якби йому дозволили контактувати з іноземцями, він зрозумів би, що це такі самі люди, як і він сам, і що більша частина того, що йому говорили про них, брехня. Герметичний світ, в якому він живе, буде зруйнований, а страх, ненависть і впевненість у тому, що правда тільки на його боці — а саме ці почуття підтримують необхідний моральний дух у суспільстві — можуть зникнути. Таким чином, всі сторони чудово усвідомлюють, що хоч як би часто Персія, Єгипет, острови Ява та Цейлон не переходили з рук у руки, основні кордони ніколи не перетне нічого, крім балістичних ракет.

В основі цього лежить факт, який ніколи не обговорювався вголос, але був мовчазно прийнятий і засвоєний, а саме, що умови життя у всіх трьох наддержавах дуже схожі. В Океанії переважає політичне вчення, яке називається АНГСОЦ, в Євразії — нео-більшовизм, а в Остазії — так зване «Поклоніння Смерті», але, можливо, більш зрозумілим перекладом з китайської буде «Знищення особистості». Громадянин Океанії не повинен нічого знати про принципи двох інших вчень, але при цьому його вчать ненавидіти їх як варварські і такі, що посягають на мораль і здоровий глузд. Насправді ці три філософії практично ідентичні, а соціальні системи, які вони підтримують, взагалі нічим не відрізняються. Всюди існує та сама пірамідальна структура, поклоніння напівбогу-вождю та економіка, яка існує за рахунок і заради безперервних війн. Звідси випливає, що три наддержави не лише не можуть перемогти одна одну, але і не отримають від перемоги ніяких переваг. Навпаки, поки вони перебувають у конфлікті, вони підтримують життєздатність одна одної. І, як завжди, правлячі групи всіх трьох держав одночасно усвідомлюють і не усвідомлюють, що вони роблять. Їхні життя присвячені завоюванню світу і досягненню фінальної перемоги, але вони також знають, що необхідно, щоб війна тривала вічно і без перемог. А відсутність небезпеки бути завойованим і поневоленим робить можливим заперечення реальності, що є характерною рисою і АНГСОЦу, і конкуруючих вчень. Тут необхідно згадати те, що було сказано раніше — війна, ставши безперервною, докорінно змінила свій характер.

У минулі століття війна завжди була чимось, що рано чи пізно закінчувалося, зазвичай безапеляційною перемогою або поразкою однієї зі сторін. У минулому війна також була одним з основних інструментів, який допомагав суспільству підтримували зв'язок з фізичною реальністю. У всі часи правителі намагалися нав'язати своїм підданим хибні уявлення про навколишній світ, але вони ніколи не дозволяли собі заохочувати ілюзії, які здатні знизити їх військову силу. Пока поразка означала втрату незалежності або будь-який інший небажаний результат, запобіжні заходи проти цієї поразки теж були серйозними. Фізичні факти не можна було ігнорувати. У філософії, релігії, етиці та політиці два плюс два може дорівнювати п'яти, але коли хтось конструює гармату або літак, два плюс два завжди має дорівнювати чотирьом. Недієздатна держава рано чи пізно буде переможена, а боротьба за цю дієздатність не сумісна з ілюзіями. Більш того, щоб бути дієздатним, необхідно вміти робити висновки з минулого, а це означає мати досить точне уявлення про те, що відбувалося у цьому самому минулому. Газети і підручники з історії, звичайно, завжди були упередженими, але підробки і підміни, які практикуються сьогодні, були неприйнятні. Війна була надійною гарантією розсудливості та здорового глузду, а для правлячих класів, ймовірно, найважливішою з усіх гарантій. Поки війну можна було виграти або програти, жоден правлячий клас не міг дозволити собі поводити себе настільки безвідповідально.

Але коли війна стає буквально безперервною, вона припиняє бути небезпечною. Коли війна стає вічною рутиною, необхідність у ній зникає. Технічний прогрес може зупинитися, а очевидні факти можна заперечувати або ігнорувати. Як ми бачимо, дослідження, які можна було б назвати науковими, як і раніше проводяться у військових цілях, але вони по суті є всього лише нездійсненними мріями, тому відсутність результату нікого не хвилює. Дієздатність, в тому числі військова, більше не потрібна. В Океанії немає нічого дієздатного та ефективного, крім Поліції Думок. Оскільки кожна з трьох наддержав непереможна, кожна з них, по суті, стає окремим автономним всесвітом, де можна безпечно нав'язувати і впроваджувати будь-яку маячню. Реальність зводиться лише до потреб, пов'язаних із безпосереднім підтриманням життя: потреба їсти і пити, потреба мати дах над головою та одяг, потреба уникати отруйних речовин, а також потрібно намагатися не випасти з вікна верхнього поверху і тому подібне. Люди розуміють різницю між життям і смертю, між фізичним задоволенням і фізичним болем, але це все, більше їх нічого не цікавить. Відрізаний від контакту із зовнішнім світом і минулим, громадянин Океанії наче опиняється у космічному вакуумі, де немає можливості точно визначити, де верх, а де вниз, бо більше немає з чим порівнювати, нічого брати за відправну точку. Правителі такої держави мають таку абсолютну владу, якої не було ні у імператорів, ні у фараонів. Вони знають, що не повинні допускати, щоб їх піддані вмирали від голоду в занадто великих кількостях, бо це може призвести до певних незручностей. Одночасно вони мають підтримувати науку і технічний (а також військовий) прогрес на тому ж низькому рівні, що й їх суперники; і як тільки цей мінімум буде досягнутий, вони можуть спотворювати реальність так, як їм заманеться. Таким чином, нинішня війна, якщо судити за стандартами попередніх війн, це всього лише обман, ілюзія, підробка. Вона нагадує сутички деяких жуйних тварин, чиї роги ростуть під таким кутом, що вони не здатні заподіяти один одному шкоди. І хоча війна не реальна, вона не позбавлена сенсу. Вона з'їдає надлишки витратних матеріалів і допомагає підтримувати певну ментальну атмосферу, якої потребує ієрархічне суспільство. Війна, як ви вже мабуть зрозуміли, нині стала суто внутрішньою справою. У минулому правлячі групи всіх країн, хоч вони часто усвідомлювали спільність своїх інтересів і тому обмежували руйнівність своїх військових атак, все одно воювали один проти одного, бо переможець завжди грабував переможеного. У наші дні правлячі групи не борються одна з одною. Кожна з них веде війну проти своїх підданих, і мета цієї війни полягає не в тому, щоб завоювати території або, навпаки, завадити їх завоюванню, а в тому, щоб зберегти структуру свого суспільства недоторканною. Таким чином, саме слово «війна» вводить в оману. Ймовірно, було б правильно сказати, що війна як така припинила існувати, ставши безперервним звичним станом. Вплив, який вона мала на людей в період між епохою неоліту і початком двадцятого століття, зник і був замінений на щось геть інше. Якби три наддержави домовились жити у вічному мирі, кожна в недоторканності у межах своїх кордонів, замість того, щоб постійно воювати, ефект був би такий самий. Адже в цьому випадку кожна з них так само залишилась би замкнутим всесвітом, просто назавжди звільненим від страху перед зовнішньою небезпекою. Насправді постійний мир був би тим самим, що і постійна війна. У цьому криється — хоча переважна більшість членів Партії розуміє це лише поверхнево — внутрішній сенс партійного гасла «ВІЙНА — ЦЕ МИР».


Вінстон на мить припинив читати. Десь вдалині пролунав вибух від удару балістичної ракети. Але блаженне відчуття от так сидіти наодинці з забороненою книгою в кімнаті без телеекрану від цього не зникло. Самотність і безпека були фізичними відчуттями, змішаними зі втомою його тіла, м'якістю крісла та легким вітерцем з вікна, який пестив його щоку. Книга зачарувала його, точніше, заспокоїла. У певному сенсі там не говорилося нічого нового, але в цьому теж була її краса. Там було написано те, до чого він прийшов би і сам, якби у нього була можливість навести порядок у хаосі своїх думок. Ця книга була продуктом розуму, подібного до його власного, але набагато більш потужного, більш систематичного і менш охопленого страхом. Він вважав, що найкращі книги — це ті, які говорять вам те, що ви вже і так знаєте. Вінстон вже збирався повернутися до Глави I, коли почув кроки Джулії на сходах і виліз з крісла, щоб зустріти її. Вона поклала свою коричневу сумку з інструментами на підлогу і кинулася в його обійми. Вони не бачилися більше тижня.

«Книга у мене», — сказав він.

«Ага, добре», — без особливого інтересу сказала вона і опустилася на коліна біля каструлі, щоб приготувати каву.

До розмови про книгу вони знову повернулися лише після того, як провалялися у ліжку близько півгодини. Вечір був досить прохолодним, тож вони лежали, загорнувшись у ковдри. Знизу долинали знайомі звуки співу і човгання черевиків по бетонним плитам. Велика голосиста жінка, яку Вінстон побачив там у свій перший візит, стала майже невід'ємною частиною цього двору. Здавалося, що не було і дня, щоб вона не крутилася між тазом і мотузкою, то давлячись прищіпками для білизни, то заливаючись тою безглуздою піснею. Джулія лежала на боці і, здавалося, вже майже засинала. Вінстон взяв книгу, яка лежала на підлозі, і сів, опершись на узголів'я ліжка.

«Ми повинні її прочитати», — сказав він. «Ти теж. Її повинні прочитати всі члени Братства».

«Читай поки ти», — сказала вона з закритими очима. «А ще краще просто читай вголос, тоді ти зможеш одразу пояснювати мені все».

Стрілки годинника показували шість, тобто вісімнадцять. У них ще було в запасі три або чотири години. Він поклав книгу на коліна і почав читати:


Розділ I

Незнання — це сила


Протягом всієї історії людства, ймовірно, з кінця епохи неоліту, люди поділялися на три класи: вищий, середній і нижчий. Розподіл цей грунтувався на різних принципах, мав безліч найменувань, кількісне співвідношення класів, а також їхнє ставлення один до одного змінювалися від століття до століття, але основна структура суспільства ніколи не мінялась. Навіть після величезних потрясінь і, здавалося б, незворотних змін, завжди вибудовувалась одна і та сама модель суспільства. Цей процес був наче гіроскоп, який завжди повертається до рівноваги, незалежно від того, як сильно його штовхати в ту чи іншу сторону.

Ці суспільні групи мають абсолютно несумісні цілі…


«Джуліє, ти там не спиш?» — уточнив Вінстон.

«Ні, любове моя, я слухаю. Продовжуй. Це чудесно».

Він продовжив читати:


Ці суспільні групи мають абсолютно несумісні цілі. Мета Вищого класу — залишатися на своєму місці. Мета Середнього — помінятися місцями з Вищим. Мета Нижчого, якщо вона у них є (оскільки незмінною характеристикою нижчого класу є те, що вони занадто сильно пригнічені своєю важкою працею, щоб думати про що-небудь за межами свого повсякденного життя), полягає в тому, щоб скасувати всі відмінності і створити суспільство, в якому всі люди рівні. Таким чином, протягом всієї історії людства боротьба, по суті одна і та сама у своїх основних рисах, повторюється знову і знову. Довгий час створюється враження, що вищий клас міцно тримає владу в своїх руках, але завжди рано чи пізно настає момент, коли він втрачає або віру в себе, або свою здатність ефективно управляти, або і те, і інше. Внаслідок цього його скидає середній клас, який переманює на свій бік нижчий клас, вдаючи, що бореться за їх загальну свободу та справедливість. Як тільки середній клас досягає своєї мети, він повертає нижчий у їх старе положення, тобто рабство, а сам стає вищим класом. Тим часом новий середній клас відшаровується від однієї з інших груп або від них обох, і боротьба починається знову. З трьох груп тільки нижчий клас ніколи не досягає своїх цілей навіть тимчасово. Однак сказати, що протягом всієї історії матеріального прогресу не було, було б несправедливим перебільшенням. Навіть сьогодні, в період занепаду, середня людина живе у кращих умовах, ніж кілька століть тому. Але ні зростання добробуту, ні пом'якшення звичаїв, ні реформи, ні революція не наблизили людську рівність ні на міліметр. Для нижчого класу будь-які історичні зміни завжди означали не більше ніж просто зміна їх господарів.

До кінця дев'ятнадцятого століття циклічність цієї моделі стала для багатьох очевидною. Виникли цілі школи мислителів, які стверджували, що історичний процес рухається по спіралі, і з цього випливає, що нерівність є незмінним законом людського життя. У цієї теорії, звичайно, завжди були прихильники, але в тому, як вона зараз трактувалася, відбулися значні зміни. У минулому потреба в ієрархічній формі суспільства була доктриною саме вищого класу. Її проповідували королі та аристократи, а також священики, юристи та їм подібні, які паразитували на праці нижчих мас, і зазвичай пом'якшували свої жорсткі догми обіцянками кращого життя в уявному потойбічному світі. Середній клас під час боротьби за владу завжди використовував такі терміни, як свобода, справедливість і братерство. Тепер концепцію людського суспільства почали критикувати ті, хто ще не мав влади, а тільки сподівалися захопити її найближчим часом. У минулому середній клас влаштовував революції під гаслами рівності, а потім, щойно стара тиранія була повалена, встановлював нову — свою. Зараз новий середній клас фактично заздалегідь проголосив свою тиранію. Соціалізм (теорія, яка з'явилася на початку дев'ятнадцятого століття і була останньою ланкою у ланцюзі мотивів для повстань рабів давнини) все ще був глибоко оповитий утопізмом минулих століть. Але у кожній наступній своїй варіації, соціалізм, який вперше з'явився як політична течія приблизно у 1900 року, все більш відкрито відмовлявся від такої мети як встановлення свободи і рівності. Нові суспільні рухи, які зародилися у середині двадцятого століття, такі як АНГСОЦ в Океанії, нео-більшовизм в Євразії, «поклоніння смерті», як його зазвичай називають, в Остазії, переслідували свідому мету увіковічнити НЕсвободу і НЕрівність. Ці нові рухи, звичайно, виросли на основі старих і, як правило, зберігали свої назви і на словах залишалися вірними початковій ідеології. Але їх мета тепер полягала в тому, щоб зупинити прогрес і заморозити історію в обраній ними точці. Знайомий виток історичної спіралі повинен був зробити ще одне коло, а потім зупинитися навіки. Як і завжди, вищий клас повинен був бути повалений середнім, який потім сам стане вищим. Тільки цього разу, завдяки своїй новій стратегії, новий вищий клас зможе постійно утримувати свою владу.

Нові доктрини виникли частково через достатнє накопичення історичних знань і розвиток історичного аналізу, який навряд чи існував до дев'ятнадцятого століття. Циклічний рух історії тепер став зрозумілим і закономірним, і якщо його змогли зрозуміти, то тепер зможуть і використовувати у своїх цілях і свідомо змінювати. Але головна причина полягала в тому, що вже на початку двадцятого століття людська рівність стала реальною як ніколи, вона стала чисто технічно здійсненною. Так, звичайно, як і раніше люди були не рівні за своїми природними талантам і хтось опинявся у положенні більш вигідному, ніж інший, але більше не було реальної необхідності у класових або матеріальних відмінностях. У колишні часи класові відмінності були не лише неминучими, але і бажаними. Нерівність була ціною цивілізації. Однак з розвитком машинобудування та механізації виробничих процесів ситуація змінилася. І хоча людям як і раніше необхідно було здійснювати різні види робіт, їм більше не потрібно було жити на різних соціальних та економічних рівнях. Отже, з точки зору нових груп, які збиралися захопити владу, людська рівність припинила бути якимось примарним і далеким ідеалом, яким можна мотивувати маси, навпаки, вона стала небезпекою, яку необхідно усунути. У більш примітивні часи, коли справедливе і рівне у правах та можливостях суспільство було лише нездійсненною мрією, утопією, у це було досить легко та зручно вірити. Ідея земного раю, в якому люди живуть разом, як брати, без законів і важкої праці, не давала спокою людській уяві протягом тисячоліть. І це бачення мало певний вплив навіть на ті групи, які дійсно отримували прибуток від кожної історичної зміни. Спадкоємці французької, англійської та американської революцій частково вірили у свої власні гасла про права людини, свободу слова, рівність перед законом і тому подібне, і навіть у певній мірі підлаштовували свою поведінку та вчинки під ці принципи. Але до четвертого десятиріччя двадцятого століття всі основні течії політичної думки стали авторитарними. Земний рай був дискредитований саме в той момент, коли він став реально можливим у матеріальному плані. Кожна нова політична теорія, як би вона себе не називала, закликала назад до ієрархії та розподілу на класи. І в загальному світогляді, який став набагато жорсткішим приблизно з 1930 року, практика, від якої давно відмовилися (у деяких випадках ще понад сотню років тому), а саме тюремні ув'язнення без суду та слідства, використання військовополонених у якості рабів, публічні страти, тортури для отримання зізнань, захоплення заручників і депортація цілих народів, не лише знову стала звичайним явищем, а й активно підтримувалася людьми, які вважалися освіченими і прогресивними.

Тільки після десятиліття національних і громадянських війн, революцій і контрреволюцій у всіх частинах світу, АНГСОЦ і його конкуренти оформилися у повноцінні політичні вчення. У їх основу лягли політичні системи, які виникли ще на початку століття і називалися тоталітарними, тому основні обриси світу, який повинен був виникнути з загального та всюдисущого хаосу, були цілком очевидні і добре знайомі. Кому належить правити цим світом, теж було цілком зрозуміло. Нову аристократію становили здебільшого бюрократи, вчені, технарі, організатори профспілок, експерти по рекламі, соціологи, вчителі, журналісти і професійні політики. Цих людей, вихідців із середнього та вищого робітничого класу, звів разом і об'єднав безплідний світ монополістичної промисловості та централізованої влади. У порівнянні зі своїми колегами-революціонерами минулих століть, вони були менш жадібними і менше чіплялися за розкіш, але вони більше прагнули чистої абсолютної влади, а ще вони були більш свідомими щодо того, що вони роблять, і були більш наполегливо налаштовані знищити опозицію. Саме остання відмінність була кардинальною. У порівнянні з нинішньою тиранією всі тиранії минулого здавалися млявими і неефективними. Правлячі групи завжди були у певній мірі заражені ліберальними ідеями, всюди залишали незавершені справи, реагували лише на явні дії і не цікавилися тим, що думають їх піддані. Навіть католицька церква Середньовіччя була терпимою за сучасними стандартами. Частково причина цього полягала у тому, що в минулому жоден уряд не мав повноважень і можливостей тримати своїх громадян під постійним наглядом. Однак винахід друкарського станку полегшив маніпулювання громадською думкою, а кіно і радіо вдосконалили цей процес ще більше. З розвитком телебачення і технічного прогресу в цілому, з появою можливості одночасно приймати та передавати сигнали на одному і тому ж апараті, поняття особистого життя і приватності було остаточно знищено. Кожен громадянин (або, якщо бути більш точним, кожен громадянин, який вважався досить важливим, щоб за ним велося спостереження) двадцять чотири години на добу знаходився під контролем поліції і в його вуха вкладалася офіційна пропаганда, при цьому всі інші канали зв'язку були закриті та недоступні. Вперше з'явилася можливість домогтися не лише повного підпорядкування волі держави, але і повної єдності думок з усіх питань.

Після революційного періоду п'ятдесятих і шістдесятих років суспільство, як завжди, перегрупувалося на вищий, середній і нижчий клас. Але нова група вищих, на відміну від усіх своїх попередників, діяла не інстинктивно, а точно знала, що потрібно для захисту свого становища. Вони давно зрозуміли, що єдиною надійною основою олігархії є колективізм. Багатство і привілеї найлегше захищати, коли ними володіти спільно. Так зване «скасування приватної власності», що відбулося у середині століття, означало, по суті, концентрацію власності в набагато меншій кількості рук, ніж раніше, але з тією різницею, що нові власники були групою, одним цілим, а не масою окремо взятих індивідів. Окремо жоден член Партії не володіє нічим, крім дрібних особистих речей. Але у сукупності Партія володіє всім в Океанії, тому що вона все контролює і розпоряджається продуктами виробництва так, як вважає за потрібне. У післяреволюційні роки Партія змогла зайняти свою керівну позицію майже без опору, бо весь процес був представлений як акт колективізації. Завжди вважалося, що якщо клас капіталістів буде експропрійовано, за цим повинен послідувати соціалізм. І, безсумнівно, капіталісти були в даному випадку експропрійовані. У них було відібрано все — фабрики, шахти, земля, будинки, транспорт. І оскільки ці речі більше не були приватною власністю, це означало, що вони повинні перейти у державну власність. АНГСОЦ, який розвинувся на основі більш раннього соціалістичного руху і успадкував його термінологію, фактично виконав головний пункт своєї соціалістичної програми, в результаті чого, як і було задумано спочатку, економічна нерівність стала постійним явищем.

Але суть постійного підтримання та збереження ієрархічного суспільства лежить набагато глибше. Є чотири способи усунення правлячої групи від влади. Або вона завойована ззовні, або керує настільки неефективно, що маси повстають проти неї, або вона дозволяє сформуватися сильному і незадоволеному середньому класу, або вона втрачає впевненість у собі і готовність управляти. Ці причини не ізольовані одна від одної, і, як правило, кожна з них проявляє себе в тій чи іншій мірі. Правлячий клас, якому вдасться захиститися від них усіх, залишиться при владі назавжди. Але тут визначальним фактором є психологічна установка самого правлячого класу.

З другої половини двадцятого століття перша небезпека по великому рахунку зникла. Кожна з трьох наддержав, які зараз ділять між собою весь світ, насправді непереможна і може здати свої позиції лише в результаті масштабних (але повільних) демографічних змін, які уряд з широкими повноваженнями може легко тримати під контролем. Друга небезпека також носить чисто теоретичний характер. Маси ніколи не повстають самі по собі, і вони ніколи не повстають лише тому, що їх гноблять. Насправді, до тих пір, поки вони позбавлені самої можливості порівнювати, вони навіть не усвідомлюють, що їх гноблять. У регулярних економічних кризах минулих епох більше немає потреби, тому зараз їх і не допускають, а інші, можливо, навіть більш значущі потрясіння можуть відбуватися (і відбуваються) без будь-яких політичних результатів, тому що невдоволенню просто не дають сформуватися у щось чітке та організоване. Що стосується проблеми перевиробництва, яка існує в нашому суспільстві з моменту появи машинної техніки, то вона вирішується за допомогою підтримання стану безперервної війни (див. Главу III), що також корисно для контролю суспільної моралі. Таким чином, з точки зору наших нинішніх правителів, єдина реальна небезпека — це відділення нової групи мислячих, недостатньо зайнятих, прагнучих влади людей і зростання лібералізму та скептицизму в їх власних рядах. Проблема ця носить, так би мовити, просвітницький характер. Тобто це проблема постійного формування свідомості як керівної групи, так і виконавчої, яка знаходиться безпосередньо під впливом першої. Тому свідомість мас необхідно регулярно скеровувати у напрямку негативного сприйняття якогось зовнішнього ворога, зовнішньої загрози, та відводити їх увагу від внутрішніх проблем суспільства та держави.

На основі вищесказаного напрошується висновок — якщо ви і самі не знали цього раніше — щодо структури суспільства держави Океанія. На вершині піраміди стоїть Старший Брат. Він непогрішимий і всемогутній. Вважається, що кожен успіх, кожне досягнення, кожна перемога, кожне наукове відкриття, всі знання, вся мудрість, все щастя і вся чеснота виходять безпосередньо від нього, завдяки його розумному керівництву та натхненню. Старшого Брата ніхто ніколи не бачив. Він — обличчя на плакатах, голос на телеекрані. Ми можемо бути впевнені, що він ніколи не помре, і також вже існує значна невизначеність щодо того, коли він народився. Старший Брат — це той вигляд, в якому Партія бажає показати себе світові. Його функція — бути об'єктом обожнювання, страху та поваги, тобто емоцій, які легше відчувати по відношенню до людини, а не до якоїсь організації. Трохи нижче Старшого Брата розташувалася Внутрішня Партія, чисельність якої обмежена шістьма мільйонами людей, які становить близько 2 % населення Океанії. Нижче Внутрішньої Партії стоїть Зовнішня Партія, яку, якщо Внутрішню Партію розглядати як мозок держави, можна справедливо порівняти з її руками. З самого низу піраміди розташовується тупа інертна маса, яку ми зазвичай називаємо «проли», і яка становить близько 85 % населення. З точки зору нашої ранньої класифікації, проли — це і є нижчий клас. Рабське населення екваторіальних земель, яке періодично переходить до рук то одного завойовника, то іншого, не є постійною або необхідною частиною цієї суспільної структури.

В принципі, приналежність до цих трьох груп не передається у спадок. Теоретично, дитина, чиї батьки є членами Внутрішньої Партії, не стає автоматично при народженні членом Внутрішньої Партії. Прийом у будь-яке відділення Партії здійснюється шляхом іспиту, який здається у віці шістнадцяти років. Також немає ніякої расової дискримінації або домінування одного регіону над іншим. Євреїв, негрів і навіть корінних індіанців можна знайти у вищих ешелонах Партії. Адміністраторів будь-якого регіону завжди назначають з числа жителів цього регіону. У жодній частині Океанії мешканці не відчувають себе якимось колоніальним населенням, яким керують з далекої столиці. В Океанії взагалі немає столиці. А де знаходиться її номінальний правитель ніхто не знає. За винятком того, що англійська мова є загальноприйнятою мовою спілкування, а новомова — офіційною мовою, життя в Океанії жодним чином не централізоване. Її правителі пов'язані не кровними узами, а вірністю загальній доктрині. Так, суспільство розшароване, причому вельми чітко, і на перший погляд це розшарування здається спадковим. Рух (як вгору, так і вниз) по соціальних сходах спостерігається набагато рідше, ніж було при капіталізмі або навіть в доіндустріальну епоху. Між двома гілками Партії існує певний взаємообмін, але лише в тій необхідній мірі, щоб позбутися слабких духом представників Внутрішньої Партії та знешкодити амбітних членів Зовнішньої Партії, давши їм можливість піднятися по партійній драбині. На практиці пролам дорога в Партію закрита. Найрозумніші з них, які можуть стати ядрами невдоволення, просто потрапляють під радар Поліції Думок і усуваються нею. Але такий стан справ не є принциповим і безповоротним. Партія — це не клас у старому розумінні цього слова. Вона не націлена на передачу влади своїм власним дітям як таким, і якби не було іншого способу зібрати разом і утримати найздібніших людей у верхівці влади, вона без вагань набрала би нове покоління керівників держави з лав пролів. У вирішальні роки революції той факт, що Партія не була спадковою структурою, дуже допоміг їй нейтралізувати опозицію. Соціалісти старого типу, навчені боротися з так званими «класовими привілеями», вважали, що те, що не є спадковим, не може бути постійним. Вони не розуміли, що спадкоємність олігархії не обов'язково повинна бути кровною, і ніхто з них не здогадався проаналізувати той факт, що спадкова аристократія завжди була недовговічною, тоді як організації, засновані на наборі до своїх лав, такі як, наприклад, католицька церква, існували сотні, а то і тисячі років. Суть олігархічного правління не в успадкуванні від батька до сина, а в збереженні певного світогляду і певного способу життя, нав'язаного мертвими живим. Правляча група залишається правлячою, поки вона може призначати своїх наступників. Партія дбає не про збереження своєї крові, а про збереження себе як структури. Неважливо, хто конкретно наділений владою, головне, щоб ієрархічна структура суспільства залишалася незмінною.

Всі переконання, звички, смаки, емоції, психологічні установки, які характеризують наш час, дійсно створені для того, щоб підтримувати ауру таємничості навколо Партії та приховати від очей мас справжню природу сучасного суспільства. Фізичний бунт або будь-які попередні кроки до бунту в даний час неможливі. Пролетарів боятися немає сенсу. Маючи змогу діяти самостійно, вони будуть продовжувати з покоління в покоління працювати, розмножуватися і вмирати, не лише без жодного імпульсу до повстання, але і без розуміння того, що світ може бути іншим, не таким, яким він є зараз. Вони могли б стати небезпечними лише в тому випадку, якби розвиток промислової техніки вимагав, щоб вони отримували кращу освіту, але оскільки військове і комерційне суперництво більше не має значення, рівень народної освіти, навпаки, знижується. Нікого не турбує, яких поглядів дотримуються або не дотримуються проли. Їм надана свобода думки лише тому, що вони не мають бажання думати. Серед членів Партії, навпаки, неприпустимі будь-які відхилення в думках, навіть з найдрібніших питань.

Член Партії від народження до смерті живе немов під мікроскопом, знаходячись під постійним наглядом Поліції Думок. Навіть коли він залишається на самоті, він ніколи не може бути впевнений, що він дійсно наодинці сам із собою. Неважливо, де він знаходиться, спить він або не спить, працює або відпочиває, приймає ванну або лежить у ліжку, за ним можуть стежити без попередження і повідомлення. Жоден його крок, жодна дія не залишаються непоміченими. Його друзі, розваги, відносини з дружиною і дітьми, вираз його обличчя, коли він один, слова, які він бурмоче уві сні, навіть характерні рухи його тіла — все це фіксується та ретельно досліджується. Безсумнівно зафіксований буде не лише фактичний вчинок, але і будь-яке відхилення від норми, навіть незначна зміна звичок чи нервова поведінка можуть бути розцінені як симптом внутрішньої боротьби. У нього немає свободи вибору. З іншого боку, його дії не регулюються законом або будь-яким чітко сформульованим кодексом поведінки. В Океанії немає законів. Думки та дії, які при виявленні означають вірну смерть, формально не заборонені, а нескінченні чистки, арешти, тортури, тюремні ув'язнення і випаровування не застосовуються в якості покарання за злочини, які дійсно були скоєні, а є просто знищенням людини, яка, можливо, коли-небудь у майбутньому може стати небезпечною для Партії. Від члена Партії вимагають не лише правильно мислити, але і мати правильні інстинкти. Більшість переконань і поглядів, які від нього вимагає Партія, ніколи прямо не називаються, та їх і не можна однозначно описати, бо вони містять у собі суперечності, які, власне, є характерною рисою АНГСОЦу. Якщо член Партії за своєю природою благонадійний і правовірний (на новомові «благодум»), він за будь-яких обставин буде знати, не замислюючись, у що вірити і що відчувати. Але в будь-якому випадку Партія проводить ретельну психологічну обробку людини ще з самого дитинства, будуючи її свідомість навколо таких понять новомови, як «думкоблок», «білочорний» і «дводумство», і робить її нездатною замислюватися про будь-які питання буття.

Члену Партії не дозволені особисті почуття чи перерви в ентузіазмі. Передбачається, що він повинен жити в постійній ненависті до зовнішніх ворогів і внутрішніх зрадників, радіти черговій перемозі своєї держави і схилятися перед могутністю та мудрістю Партії. Невдоволення, викликане його зубожілим і безрадісним життям, свідомо спрямовується на зовнішні фактори і розсіюється такими прийомами, як двохвилинка ненависті, а думки і припущення, які могли б викликати скептичні або бунтарські настрої, придушуються ще з ранніх років внутрішньою дисципліною. Перший і найпростіший етап цієї дисципліни, якому можна навчити навіть найменших дітей, на новомові називається «думкоблок». Блокування думок означає здатність зупинятися, ніби інстинктивно, на порозі будь-якої небезпечної думки. Це включає в себе здатність не вловлювати аналогій, не помічати логічних помилок, перекручувати прості аргументи, якщо вони ставлять під сумнів принципи АНГСОЦу, а також відчувати нудьгу і відразу від будь-якої думки, здатної призвести до єресі та інакомислення. Коротше кажучи, «думкоблок» означає захисну дурість. Але простої дурості тут замало. Благонадійність і правовірність вимагають також повного контролю над власними психічними процесами. Весь суспільний лад Океанії тримається на вірі в те, що Старший Брат всемогутній і що Партія непогрішима. Але оскільки насправді Старший Брат НЕ всемогутній, а щоб полічити гріхи та злочини Партії не вистачить пальців на обох руках, необхідно постійно застосовувати гнучкість у підході до фактів. І тут на допомогу приходить інший ключовий принцип, який можна описати одним словом — «білочорний». Як і багато слів новомови, це слово має два протилежних значення. У застосуванні до опонента це означає звичку нахабно заявляти, що біле це чорне всупереч очевидним фактам. Якщо використовувати це слово по відношенню до члена Партії, то воно означає лояльність і готовність говорити, що біле це чорне, коли цього вимагає партійна дисципліна. Але це також означає здатність вірити і знати, що біле це чорне, і забувати про те, що ви коли-небудь вірили у зворотнє. Це вимагає постійної зміни минулого, яка стала можливою завдяки системі мислення, яка насправді охоплює все і яка відома на новомові як «дводумство».

Зміна минулого необхідна з двох причин, одна з яких допоміжна або, так би мовити, профілактична. Вона полягає у тому, що член Партії, як і прол, терпить нинішні умови лише тому, що йому просто немає з чим порівнювати. Він повинен бути відрізаний від минулого, так само як він повинен бути відрізаний від інших країн, тому що йому необхідно вірити, що він живе краще, ніж його предки, і що середній рівень матеріального комфорту постійно підвищується. Але набагато важливішою причиною зміни минулого є необхідність забезпечити непогрішність Партії. І справа не лише в тому, що промови, заяви, статистичні дані та різні записи мають постійно оновлюватися і коригуватися, щоб показати, що прогнози Партії у всіх випадках були вірними. Також не можна допускати ніяких змін у доктрині або політичних поглядах та настроях, адже зміна своєї думки або політики може бути розцінена як ознака слабкості. Якщо, наприклад, Євразія або Остазія (не важливо, хто саме) сьогодні є ворогом, то ця країна завжди мала бути ворогом. І якщо факти свідчать про протилежне, їх потрібно змінити. Таким чином історія безперервно переписується. Ця повсякденна фальсифікація минулого, здійснювана Міністерством Правди, настільки ж необхідна для стабільності режиму, як тортури і стеження, які проводяться Міністерством Любові.

Мінливість минулого — головний постулат АНГСОЦу. Стверджується, що минулі події об'єктивно не існують, а зберігаються лише в письмових записах і в людській пам'яті. Минуле — це те, що узгоджується із записами та спогадами. А оскільки Партія повністю контролює всі записи, як, власне, і розуми своїх членів, з цього випливає, що минуле таке, яким його бачить Партія. Звідси також випливає, що хоча минуле можна змінити, воно ніколи не змінювалося, адже коли воно відтворюється у тій формі, яка необхідна на даний момент, ця нова версія минулого і є справжнім минулим, і ніякого іншого минулого ніколи і не могло бути. Це справедливо навіть тоді, коли, як це часто буває, одну і ту ж подію доводиться змінювати до невпізнання кілька разів протягом року. Абсолютна істина завжди повинна бути на боці Партії, а абсолютне не може відрізнятися від того, що є зараз. Ви самі побачите, що контроль над минулим залежить перш за все від тренування пам'яті. Підігнавши всі письмові записи до вимог моменту, далі справа стає просто механічною, якщо ви гарно тренувались. Але також необхідно пам'ятати, що події відбулися бажаним чином. І якщо необхідно змінити спогади або підробити письмові записи, то потрібно також забути про саму підміну. Цьому прийому можна навчитися, як і будь-якій іншій розумовій техніці. Саме так і робить більшість членів Партії, адже всі вони, як і належить, благонадійні та правовірні. На старомові це називається «контроль реальності». На новомові — «дводумство», хоча дводумство включає в себе і багато іншого.

Дводумство означає здатність одночасно утримувати у свідомості два протилежних переконання і сприймати їх обидва як істину. Розумний партієць знає, в якому напрямку повинні бути змінені його спогади, тому він знає, що спотворює реальність. Але застосовуючи принцип дводумства він також переконує себе, що реальність не порушена. Процес повинен бути усвідомленим, інакше він не буде виконуватися з достатньою точністю, але він також повинен бути несвідомим, інакше він принесе з собою почуття брехні, а отже і провини. Дводумство є основоположним принципом АНГСОЦу, оскільки основна функція Партії — це використовувати свідомий обман для збереження непохитності свого політичного курсу, і в цьому вони абсолютно чесні. Говорити явну брехню, щиро вірячи в неї, забувати будь-який факт, який став незручним, а потім, коли це знову стає необхідним, виводити його із забуття рівно на стільки, на скільки це потрібно, заперечувати існування об'єктивної реальності і при цьому враховувати і аналізувати реальність, яку людина заперечує — все це є невід'ємною і необхідною частиною стабільності нині існуючого положення та ладу. Навіть вживаючи слово дводумство, необхідно застосовувати дводумство. Адже вживаючи це слово, людина визнає, що втручається у реальність, а новим актом дводумства вона стирає це знання, і так до нескінченності, причому брехня завжди опиняється на крок попереду істини. В кінцевому рахунку, саме за допомогою дводумства Партія змогла зупинити хід історії, і, наскільки нам відомо, зможе продовжувати в тому ж дусі ще хоч тисячу років.

Всі минулі олігархії втратили владу або тому, що вони задеревеніли, або тому, що стали занадто м'якими. Або вони стали дурними і зарозумілими, і не змогли пристосуватися до обставин, внаслідок чого і були повалені. Або вони стали занадто ліберальними і боязкими, пішли на поступки, коли їм слід було застосувати силу, і знову ж таки були повалені. Тобто крах був наслідком або їх свідомих дій, або несвідомих. Потрібно віддати Партії належне, адже вона створила систему мислення, у якій обидві умови можуть існувати одночасно. І ніяка інша інтелектуальна основа не змогла б зробити панування Партії постійним. Якщо хтось хоче не лише захопити владу, а й утримувати її, він повинен вміти спотворювати саме відчуття реальності. Бо секрет вічної незламної влади полягає у тому, щоб віра в свою непогрішність поєднувалася з вмінням вчитися на помилках минулого.

Чи потрібно говорити, що наймайстернішими практиками дводумства є ті, хто його винайшов і знає, що це є ніщо інше як грандіозна система тотального ментального обману. У нашому суспільстві той, хто краще за всіх обізнаний у тому, що відбувається, є також і тим, хто гірше всіх бачить світ таким, яким він є насправді. Тобто чим більше розуміння, тим більше самообман, чим ти розумніший, тим ти дурніший. Яскравою ілюстрацією цього є той факт, що військова істерія посилюється в міру того, як людина піднімається по соціальних сходах. Найбільш раціонально ставляться до війни підкорені народи спірних територій. Для цих людей війна — це нескінченне лихо, яке ламає та руйнує їхні життя, як цунамі, знову і знову. Їм абсолютно байдуже, яка сторона перемагає. Вони чудово розуміють, що зміна правителя означає всього лише те, що вони будуть виконувати ту ж роботу, що і раніше, але тепер для нових господарів, які будуть ставитися до них так само погано, як і старі. Трохи більш привілейована робоча сила, яку ми звемо «проли», лише час від часу усвідомлює війну. Коли це необхідно, в них можна штучно розпалити шалений страх і ненависть, але коли вони надані самим собі, їх взагалі не турбує те, що йде війна. Істинний військовий ентузіазм проявляється у рядах Партії та, перш за все, серед членів Внутрішньої Партії. В завоювання світу твердо вірять ті, хто знає, що це неможливо. Це своєрідне поєднання протилежностей — знання і незнання, цинізму і фанатизму — є однією з головних відмінних рис населення держави Океанія. Офіційна пропаганда рясніє протиріччями, навіть якщо для них немає об'єктивних причин. Таким чином, Партія відкидає і спотворює кожен принцип, за який спочатку боровся соціалістичний рух, і робить це будуючи цей самий соціалізм. Вона пропагує безпрецедентне презирство до робітничого класу, але одягає своїх членів в уніформу, яка колись була характерною для робітників фізичної праці. Вона систематично підриває поняття згуртованості та вірності сім'ї, але при цьому називає свого лідера Братом, що є прямим закликом до почуття сімейної солідарності. Навіть назви чотирьох міністерств демонструють свого роду нахабство в їх навмисному спотворенні фактів. Міністерство миру займається війною, Міністерство правди — брехнею, Міністерство любові — тортурами, а Міністерство достатку буквально морить людей голодом. Ці протиріччя не випадкові і не є результатом звичайного лицемірства, це свідоме застосування дводумства на практиці. Адже тільки шляхом співіснування і примирення протиріч влада може утримуватися нескінченно довго. Ніяк інакше перервати одвічний цикл зміни класів було неможливо. Щоб назавжди викорінити людську рівність, вищий клас, як ми називали таких людей, повинен постійно утримувати свої владні позиції, а для цього маси повинні постійно перебувати у стані керованого безумства.

Але є одне питання, яке до сих пір ми, так би мовити, ігнорували. А саме — навіщо викорінювати людську рівність? Припустимо, механіка цього процесу описана правильно, але який мотив цієї величезної, чітко спланованої діяльності, спрямованої на те, щоб заморозити історію у певній точці?

Тут ми підходимо до головної загадки. Як ми вже бачили, ореол таємничості, яким оповита Партія і, перш за все, Внутрішня Партія теж обумовлений дводумством. Але під цим усім криється первинний мотив (який ніколи не ставиться під сумнів), який спочатку призвів до захоплення влади і згодом породив дводумство, Поліцію Думок, безперервну війну і всі інші необхідні атрибути даного суспільного ладу. І мотив цей полягає у…


Вінстон раптом почув тишу так само чітко, як чуєш новий звук. Йому здалося, що Джулія вже давно якось притихла. Вона лежала на боці, оголена вище пояса, підперши щоку рукою, темне пасмо волосся прикривало її очі. Її груди піднімалися і опускалися повільно і розмірено.

«Джуліє?»

Жодної реакції.

«Джуліє, ти там спиш?»

Жодної реакції. Вона спала. Він закрив книгу, обережно поклав її на підлогу, пригорнувся до неї і накрив їх обох ковдрою.

Він подумав, що й досі так і не знайшов для себе відповідь на головне питання. Він розумів, ЯК, але не розумів НАВІЩО. У розділі I, як і у розділі III, насправді не було сказано нічого, чого він не знав до цього, просто ці знання були систематизовані. Але після прочитання книги він принаймні зрозумів, що він не божевільний. Те, що ви перебуваєте в меншості, нехай навіть ця меншість складається з вас одного, не означає, що ви з'їхали з глузду. Була правда і була неправда, і якщо ви стоїте на боці правди, нехай навіть весь світ налаштований проти вас, ви не з'їхали з глузду. Золотий промінь сонця прослизнув у вікно і впав на подушку. Вінстон заплющив очі. Сонце на його обличчі і ніжне тіло дівчини поряд викликали у нього сильне, спокійне відчуття впевненості. Він був у безпеці, все було добре. Він заснув, бурмочучи «Здоровий глузд це вам не статистика» з почуттям, що це зауваження містить у собі глибоку мудрість.

Коли він прокинувся, то відчув, що проспав довго, але глянувши на старовинний годинник з полегшенням побачив, що було всього двадцять тридцять. Деякий час він лежав у дрімоті, а потім почув, як з двору почувся звичний низький протяжний спів:

Як сонця промінь серед бурі
На мить з'явилася вона
Залишу в пам'яті надію
Чарівна мрія спонукає до життя

Безглузда пісня, здавалося, ще й досі не втратила своєї популярності. Хоч куди сунься, всі як і раніше її наспівували. Вона навіть затьмарила Пісню ненависті. Джулія прокинулася від співу, солодко потягнулася і встала з ліжка.

«Я голодна», — сказала вона. «Давай зробимо ще кави. Трясця! Керосинка згасла, вода холодна». Вона взяла гасову плиту і струснула її. «Весь гас вигорів».

«Думаю, можна попросити трохи у містера Чаррінгтона».

«Найсмішніше, що я перевіряла, і вона була повна. Гаразд, треба щось на себе накинути», — додала вона. «Щось прохолодно стало».

Вінстон теж встав і одягнувся. Невтомний голос співав:

Хай кажуть всі, що час лікує,
Мінлива пам'ять у років
Але все ж іноді буває
У снах лунає серця спів.

Застібаючи пояс комбінезона, він підійшов до вікна. Сонце вже зайшло за будинки і не світило у двір. Бетонні плити були мокрими, наче їх щойно вимили, і йому здалося, що небо між димоходами було таким чистим і синім, ніби його теж вимили. Голосиста жінка невтомно ходила взад і вперед, співала, а потім замовкала, витягуючи з тазу наступну партію підгузків, яких, здавалося, був там просто невичерпний запас. Вінстон раптом подумав, чи працює вона прачкою або просто у неї тридцятеро онуків. Джулія підійшла до нього, і вони із захопленням дивилися на міцну фігуру у дворі. Коли він подивився на жінку в її характерній позі, її товсті руки тяглися до мотузки, її потужні, як у кобили, сідниці випирали, то йому вперше здалося, що вона насправді красива. Йому ніколи раніше не спадало на думку, що тіло жінки п'ятдесяти років, яке роздулося до жахливих розмірів дітонародженням, а потім затверділо від важкої роботи і стало безформним, наче перезріла ріпа, може бути красивим. Але те тіло було красивим, і Вінстон подумав: а чому б, власне, і ні? Так, воно не гнучке, воно безформне, воно схоже на кам'яну брилу, це вже було далеко не тендітне дівоче тіло. Але хто сказав, що плід гірший за квітку, з якої він вийшов?

«Вона красива», — пробурмотів він.

«Та вона як мінімум метр у стегнах», — іронічно сказала Джулія.

«Ну, може, в цьому і є її краса», — зазначив Вінстон.

Він тримав руку на гнучкій талії Джулії. Її пружні стегна міцно притискалися до нього. Їх тіла ніколи не подарують світові дитину. Це єдине, що їм ніколи не судилося зробити. Тільки на словах, від розуму до розуму вони можуть далі передати свій спадок, свій секрет. Жінка у дворі не має розуму, тільки сильні руки, гаряче серце і плодоносне черево. Вінстону раптом стало цікаво, скільки дітей вона народила. Така могла народжувати хоч щороку. Напевно у неї був короткочасний період цвітіння, можливо, рік вона походила красунею, а потім запліднилася, роздулася, стала твердою, огрубілою і безформною, а її життя перетворилося на нескінченне прання, миття, штопання, готування і прибирання, спочатку для дітей, а потім для онуків, і так безперервно вже, мабуть, років тридцять. Але навіть незважаючи на всю цю одноманітну рутину, вона все ще співала. Таємниче благоговіння, яке він відчував до неї, змішалося з чистотою безхмарного неба, яке простягалося у безкрайню далечінь. Вінстон зловив себе на цікавій думці, що небо однакове для всіх, і в Євразії, і в Остазії, і тут. І люди під цим небом теж дуже схожі. Всюди у цьому світі сотні тисяч, ні, сотні мільйонів людей не знали про існування одне одного, вони розділені стінами ненависті та брехні, і все ж вони такі схожі — люди, які так і не навчилися думати, але в їхніх серцях, черевах і м'язах накопичується сила, яка одного дня переверне світ. Якщо і була надія, то лише на пролів! Навіть не дочитавши Книгу до кінця, він знав, що саме таким має бути останнє послання Гольдштейна. Майбутнє належало пролам. Але чи міг він бути впевнений, що коли прийде їхній час, світ, який вони побудують, не буде для нього, Вінстона Сміта, настільки ж чужим, як світ Партії? Ні, не буде, бо це принаймні буде світ здорового глузду. Там, де є рівність, є і здоровий глузд. Рано чи пізно це станеться, сила перетвориться на свідомість. Проли безсмертні, і дивлячись на цю потужну фігуру у дворі, ще раз у цьому переконуєшся. Зрештою настане час їх пробудження. І поки це не відбудеться, нехай навіть доведеться чекати ще тисячу років, вони будуть жити несвідомо та наперекір усьому, як птахи, передаючи від тіла до тіла життєву силу, яку Партія не в силах знищити.

«Пам'ятаєш дрозда, який співав для нас у той перший день на узліссі?» — запитав Вінстон.

«Він співав не для нас», — сказала Джулія. «Він співав, бо йому це подобалося. Ні, навіть не так. Він просто співав».

Співали птахи, співали проли. Партія не співала. По всьому світу, в Лондоні і Нью-Йорку, в Африці і Бразилії, а ще у загадкових заборонених закордонних землях, на вулицях Парижа та Берліна, в селах і на безкрайніх рівнинах Росії, на базарах Китаю та Японії — скрізь є така ж міцна непереможна жінка, яка жахливо роздулася від дітонародження, яка працює цілодобово, але все ще співає. З цих могутніх стегон одного разу повинна вийти раса свідомих істот. Ми вже небіжчики, але майбутнє за ними. Але можна стати частиною цього майбутнього, якщо зберегти живим свій розум, як вони зберегли тіло, і передати далі таємне вчення про те, що два плюс два завжди дорівнює чотирьом.

«Ми небіжчики», — сказав він.

«Ми небіжчики», — покірно повторила Джулія.

«Ви небіжчики», — пролунав залізний голос позаду них.

Вони відскочили одне від одного. Нутрощі Вінстона, здавалося, перетворилися на лід. Він бачив, як розширилися очі Джулії. Її обличчя стало геть блідим. Сліди від рум'ян, які все ще були на її вилицях, різко виділялися на тлі молочно-білої шкіри.

«Ви небіжчики», — повторив залізний голос.

«Це за картиною», — насилу промовила Джулія.

«Це за картиною», — сказав голос. «Залишайтеся на місці. Не рухайтеся, поки вам не накажуть».

Ось і все, почалося, це почалося! Вони нічого не могли зробити, крім як стояти і дивитися один одному в очі. Бігти з усіх ніг, геть з цієї кімнати, поки не стало надто пізно — така ідея чомусь не спадала їм на думку. Здавалося природним коритися залізному голосу зі стіни. Щось клацнуло, наче повернули засувку, а потім пролунав гуркіт розбитого скла. Картина впала на підлогу, і за нею відкрився телеекран.

«Тепер вони нас бачать», — сказала Джулія.

«Тепер ми вас бачимо», — сказав голос. «Стати у центрі кімнати. Спиною до спини. Руки за голову. Один одного не торкатися».

Вони не торкалися одне одного, але Вінстону здавалося, що він відчував, як тремтить тіло Джулії. Або, можливо, це тремтів він сам. Йому вдалося припинити цокотіти зубами, але коліна були йому непідконтрольні. Внизу, всередині будинку і зовні пролунав тупіт черевиків. Двір був повний чоловіків. Щось тягнули по бетонним плитам. Спів жінки різко обірвався. Пролунав довгий брязкіт, по землі покотилося що металеве, наче таз жбурнули через двір, а потім кілька гнівних криків, які закінчилися криком болю.

«Будинок оточений», — сказав Вінстон.

«Будинок оточений», — підтвердив голос.

Він чув, як Джулія клацнула зубами. «Думаю, ми можемо попрощатися», — сказала вона.

«Можете попрощатися», — сказав голос. І тут пролунав інший, зовсім інший голос, високий та інтелігентний, який Вінстон, як йому здалося, вже чув раніше: «І, до речі, якщо вже ми торкнулися цієї теми:

От запалю я свічки — зможеш в ліжечко лягти. От візьму я свій тесак — не втечеш ти аж ніяк!»

Далі пролунав звук розбитого скла і хрускіт віконної рами, щось з гуркотом упало на ліжко за спиною Вінстона. У вікно просунули драбину, і хтось уже ліз через вікно до кімнати. Тупіт важких черевиків був уже на сходах. Наступної миті у кімнаті було повно міцних чоловіків у чорній формі, берцах зі сталевими шипами і з кийками в руках.

Вінстон більше не тремтів. Він навіть очима майже не рухав. Зараз головне мовчати. Мовчати і не давати їм приводу бити тебе! Чоловік з чисто поголеною боксерської щелепою, в якій рот здавався лише вузькою щілиною, зупинився навпроти нього, задумливо похитуючи своїм кийком. Вінстон зустрівся з ним поглядом. Відчуття убогості від того, що ти стоїш, зчепивши руки на потилиці, а твоє обличчя і тіло не захищені, було майже нестерпним. Чоловік висунув кінчик білого язика, лизнув те місце, де повинні були бути губи, і пішов далі. Знову гуркіт. Хтось взяв зі столу скляне прес-пап'є і розбив його вщент, жбурнувши в камін.

Шматок корала, крихітний рожевий зигзаг, схожий на цукрову пелюстку з торта, покотився по підлозі. Який малесенький, подумав Вінстон, який він, виявляється, малесенький! Позаду нього пролунав удар і стогін, щось сильно вдарило Вінстона по щиколотці, і він мало не втратив рівновагу. Один з чоловіків вдарив Джулію кулаком в сонячне сплетіння, від чого вона зігнулася навпіл, немов кишенькова лінійка. Вона корчилась на підлозі, не в силах зробити вдих. Вінстон не наважувався повернути голову навіть на міліметр, але іноді її бліде обличчя потрапляло в поле його зору. В цьому жахітті йому здавалося, що він відчував її біль у своєму власному тілі, нестерпний, сильний біль, який, тим не менш, відходив на другий план на фоні запеклої боротьби за ковток повітря. Потім двоє поліцейських поставили її на коліна, схопили за плечі і витягли з кімнати, як мішок. Вінстон мигцем побачив її закинуте обличчя, бліде і спотворене болем, з закритими очима і плямами рум'ян на щоках. Він зрозумів, що бачить її востаннє.

Він завмер. Його ще ніхто не бив. Самі по собі, в голові почали крутитися думки, але всі вони здавалися абсолютно недоречними. Він раптом подумав, а чи схопили вони містера Чаррінгтона. Йому було цікаво, що вони зробили з жінкою у дворі. Він відчув, що дуже хоче помочитися, і здивувався, адже він був у вбиральні всього дві чи три години тому. Він зауважив, що годинник на камінній полиці показує дев'ять, що означає двадцять один. Але світло за вікном здавалося занадто яскравим. Хіба о двадцять першій годині у серпні ще так світло? Він раптом подумав, чи не помилилися вони з Джулією часом доби, може, вони проспали тут всю ніч, але прокинувшись, подумали, що було двадцять тридцять, тоді як насправді було вже вісім тридцять наступного ранку? Але далі розвивати цю думку він не став. Він втратив до неї інтерес.

У коридорі почулися ще одні, більш легкі кроки. До кімнати увійшов містер Чаррінгтон. Поведінка чоловіків у чорній формі раптово стала більш стриманою. Щось змінилося і у зовнішності містера Чаррінгтона. Він глянув на розбите скляне прес-пап'є.

«Зберіть уламки», — різко сказав він.

Чоловік у формі нахилився, виконуючи наказ. Простонародний лондонський акцент, з яким завжди говорив містер Чаррінгтон, безслідно зник. Вінстон раптово зрозумів, чий голос він чув кілька хвилин тому по телеекрану. На містері Чаррінгтоні все ще був старий оксамитовий піджак, але його волосся, яке раніше було майже білими, зараз стало чорним. Також на ньому не було окулярів. Він кинув на Вінстона короткий різкий погляд, ніби підтверджуючи його особистість, але більше не звертав на нього уваги. Його все ще можна було впізнати, але це вже була зовсім інша людина. Його тіло випрямилося і він, здавалося, став вищим. Його обличчя зазнало лише крихітних змін, які, тим не менш, повністю змінили його вигляд. Чорні брови стали менш густими, а зморшки зникли, але від цього, здавалося, змінилися всі риси його обличчя, навіть ніс тепер здавався коротшим. Це було холодне та серйозне обличчя чоловіка років тридцяти п'яти. Вінстону спало на думку, що він вперше у житті свідомо дивиться на співробітника Поліції Думок.

## Частина третя

### Розділ 1

Він не знав, де знаходиться. Він припускав, що в Міністерстві Любові, але в цьому ніяк не можна було переконатися. Його тримали у камері з високою стелею, без вікон та зі стінами з блискучого білого кахелю. Приховані лампи заливали все яскравим холодним світлом, а ще в кімнаті постійно було низьке монотонне гудіння, яке, як припустив Вінстон, було якось пов'язане з системою вентиляції. По всьому периметру камери уздовж стін (з розривом на дверний прохід) тягнулася чи то лавка, чи то полиця, яка була досить широкою, щоб на ній можна було сидіти, а в дальньому кутку навпроти дверей стояв унітаз без сидіння. На кожній стіні висів телеекран.

Живіт скрутив тупий біль. Вінстон був тут з тих пір, як його запхали до фургону і кудись повезли. Голод наполегливо нагадував про себе ниючим болем та бурчанням у животі. Останній раз він їв, мабуть, двадцять чотири години тому, а можливо, і тридцять шість. Він все ще не знав і, ймовірно, ніколи не дізнається, коли ж його все-таки заарештували, вранці чи ввечері. З моменту арешту його не годували.

Він намагався зберігати спокій і сидів на вузькій лавці, поклавши руки на коліна. Він уже навчився сидіти спокійно. Якщо ви робили несподіваний рух, залізний голос з телеекрану одразу на вас кричав. Відчуття голоду зростало з кожною хвилиною. Найбільше він хотів звичайного шматка хліба. Йому здалося, що в кишені його комбінезона завалялося кілька крихт. Було навіть можливо — він думав так, тому що час від часу щось дряпало йому ногу — що там міг бути шматок хлібної кірки. Зрештою, спокуса з'ясувати стала більшою за його страх, і він засунув руку до кишені.

«Сміт!» — закричав голос з телеекрану. «6079 — Сміт В.! Руки тримати так, щоб їх було видно».

Він знову сидів нерухомо, руки на колінах. Перед тим, як потрапити сюди, його привезли в інше місце, яке було чимось на зразок звичайної в'язниці або тимчасовим ізолятором, яким користувалися патрулі. Він не знав, як довго він пробув там, у будь-якому разі, кілька годин це точно. Без годинника і денного світла стежити за часом було важко. Це було гучне і смердюче місце. Його помістили у камеру, схожу на ту, в якій він перебував зараз, але дуже брудну, і крім нього, там було ще близько десяти або п'ятнадцяти людей. Більшість із них були звичайними злочинцями, але Вінстон помітив і кілька політв'язнів. Він мовчки сидів біля стіни, оточений брудними смердючими тілами, і хоча страх і біль у животі турбували його набагато більше, ніж сусіди по камері, він все ж помітив величезну різницю у поведінці партійців та інших ув'язнених. Партійці завжди були мовчазними та наляканими, а звичайні злочинці, здавалося, нікого не боялися. Вони викрикували образи на адресу охоронців, чинили запеклий опір, коли у них конфіскували речі, писали на підлозі непристойності, їли їжу, принесену контрабандою та заховану незрозуміло де під одягом, і навіть лаялися на телеекрани, які закликали до порядку. Хоча деякі з них, схоже, були в досить не поганих стосунках з охоронцями, називали їх на прізвиська і намагалися виманити у них сигарети через крихітне віконце у дверях. Охоронці й самі ставилися до звичайних злочинцям з деякою поблажливістю, навіть коли доводилося поводитися з ними грубо. Вінстон чув багато розмов про виправні колонії та трудові табори, куди мала вирушити більшість ув'язнених. Наскільки він зрозумів, у таборах було «доволі непогано», якщо у тебе там є зв'язки і ти знаєш, що там і до чого. Судячи з усього, було там і хабарництво, і корупція, і шахрайство всіх видів, був там і гомосексуалізм, і проституція, і навіть самогон гнали з картоплі. Гарні посади діставалися лише криміналітету, особливо бандитам і вбивцям, вони вважалися там мало не аристократією. Найбрудніша робота діставалася політв'язням.

Майже кожні кілька хвилин когось забирали, а на зміну їм приводили когось нового. Кого там тільки не було: торговці наркотиками, злодії, бандити, контрабандисти, п'яниці, повії. П'яниці іноді бешкетували так, що втихомирювати їх доводилося всім разом. Четверо наглядачів, тримаючи за руки і за ноги, затягли в камеру огрядну тітку років шістдесяти у брудному розпусному одязі. Вона кричала і брикалася, від чого пасма її довгого сивого волосся стирчали у всі боки. Охоронці стягнули з неї черевики, якими вона весь час намагалася їх штовхнути, і, жбурнули її прямо на Вінстона, мало не переламавши йому ноги. Жінка випросталася і крикнула їм навздогін: «Брудні покидьки!» Потім, помітивши, що вона сидить на чомусь нерівному, вона зісковзнула з колін Вінстона на лавку.

«Пробач, солоденький», — сказала вона. «Я не спеціально на тебе сіла, ти ж бачив, ці виродки мене штовхнули. Хто ж так поводиться з дамами, га?» Вона зупинилася, поплескала себе по грудях і відригнула. «Пардоньте, — сказала вона, — я сьогодні прямо сама не своя».

Вона нахилилася вперед, і її рясно вирвало на підлогу.

«О, вже трохи полегшало», — сказала вона, відкинувшись на спинку сидіння з закритими очима. «Ніколи не тримай зайве у собі, ось як я кажу».

Судячи з усього, їй полегшало, і повернувшись, вона ще раз глянула на Вінстона, який, схоже, відразу їй сподобався. Вона обняла його за плечі і привернула до себе, від неї перло перегаром і запахом блювоти.

«Весела думка — половина здоров'я, тож зроби обличчя простіше, любчику. Як тебе звуть, солоденький?» — крякнула вона.

«Сміт», — сказав Вінстон.

«Сміт?» — протягнула жінка. «Ну, прям вмерти і не встати. Я теж Сміт. Солоденький, — додала вона, — а може я твоя мамця?»

«Насправді, може воно й так», — подумав Вінстон. Вона була приблизно підходящого віку і статури, і цілком ймовірно, що двадцять років у виправному таборі внесли свої корективи у її зовнішність.

Більше ніхто з ним не розмовляв. Звичайні злочинці трималися гуртом та ігнорували партійних в'язнів. «Політикани», — називали вони їх з якимось байдужим презирством. Партійні ув'язнені, здавалося, взагалі боялися розмовляти з будь-ким, а ще більше один з одним. Лише раз, коли двох партійних жінок притиснули одна до одної на лавці, він розчув у загальному шумі голосів обривки їх поспішного шепоту — зокрема, вони згадували про якусь «Кімнату 101», але йому ні про що не говорило.

Сюди його привели десь дві чи три години тому. Тупий біль у животі нікуди не подівся, але іноді він ставав трохи меншим, а іноді погіршувався, і від цього залежав і хід його думок. Коли ставало гірше, Вінстон думав лише про сам біль і про своє бажання поїсти. Коли ставало краще, його охоплювала паніка. Були моменти, коли він уявляв те, що чекає на нього далі, причому його свідомість малювала настільки реалістичні картини, що його серце починало шалено битися, а до горла підступала нудота. Він відчував удари кийків по ліктях і важких черевиків по гомілках, він бачив, як він повзає по підлозі, волаючи про пощаду крізь вибиті зуби. Він майже не думав про Джулію. Він не міг зосередитися на ній. Він любить її і не зрадить. Але це були лише слова, як завчене правило в арифметиці. Зараз він не відчував до неї любові і навіть не замислювався над тим, що з нею відбувається. Він все частіше думав про О'Брайана з примарною надією. О'Брайан, напевно, вже був у курсі, що його заарештували. Так, він казав, що Братство ніколи не рятує своїх членів. Але було ще щось про лезо бритви, так, вони передадуть йому лезо бритви, якщо зможуть. Пройде, напевно, секунд п'ять, перш ніж охоронець зможе увірватися до камери. Він встромить глибоко у вени, і навіть проріже до кісток пальці, які будуть щільно стискати це лезо. Але ось біль знову накотився, і його виснажене тіло здригалося від найменших спазмів у шлунку. Вінстон не був упевнений, що скористається лезом бритви, навіть якщо йому випаде така можливість. Адже набагато природніше жити від моменту до моменту, з радістю приймаючи ще десять хвилин життя, навіть якщо знаєш напевно, що після цього на тебе чекає катування.

Іноді він намагався підрахувати кількість плиток на стінах камери. Це здавалося не важкою справою, але рано чи пізно він завжди збивався з рахунку. Однак більше його хвилювало питання, де він і який зараз час доби. У якийсь момент він був упевнений, що на вулиці білий день, але через мить був настільки ж впевнений у тому, що там непроглядна темрява. Інстинкт підказував йому, що у цьому місці ніколи не згасне світло. Це було місце без темряви. Тепер він зрозумів, чому О'Брайан, здавалося, зрозумів тоді його натяк. У Міністерстві любові не було вікон. Його камера могла бути в центрі будівлі або біля зовнішньої стіни, вона могла бути під землею на мінус десятому поверсі, а могла бути і на тридцятому поверсі над землею. Він подумки переміщався з місця на місце і намагався визначити по відчуттях свого тіла, чи знаходиться він високо в повітрі або похований глибоко під землею.

Зовні почувся тупіт черевиків. Сталеві двері з брязкотом відчинилися. Молодий офіцер у чорній шкіряній формі, яка, здавалося, аж сяяла в яскравому штучному світлі, енергійно ступив у дверний прохід, на його блідому тонкому обличчі не проступала жодна емоція — нерухома воскова маска. Він жестом показав охоронцям у коридорі, щоб вони завели в'язня. Поет Амплфорт завалився до камери. Двері знову зачинилися.

Амплфорт невпевнено метушився зі сторону в сторону, ніби в пошуках іншого виходу, а потім почав ходити туди-сюди по камері. Він ще не помітив Вінстона. Його перелякані очі дивилися на стіну приблизно на метр вище рівня голови Вінстона. Він був без взуття, брудні великі пальці ніг стирчали з дірок у шкарпетках. Судячи з його обличчя, він не голився вже кілька днів. Вилиці його були вкриті густою щетиною, надаючи йому дещо хуліганський вигляд, що зовсім не поєднувалося з його довгим кволим тілом і нервовими рухами.

Вінстон вийшов зі ступору. Він повинен поговорити з Амплфортом, нехай навіть за цим послідує крик з телеекрану. А що як Амплфорт приніс йому лезо?

«Амплфорт», — сказав він.

Крику з телеекрану не було. Амплфорт зупинився і з подивом повернувся. Його очі повільно вивчали Вінстона.

«О-о, Сміт!», — сказав він. «І тебе теж!»

«А тебе за що?»

«Сказати по правді…, — він ніяково сів на лавку навпроти Вінстона, — є ж лише один злочин, чи не так?»

«А ти його скоїв?»

«Ну, очевидно, так».

Він підніс руку до чола і стиснув пальцями скроні, немов намагаючись щось пригадати.

«Буває і таке», — невизначено почав він. «Я зміг згадати лише один можливий випадок. Безсумнівно, це було нерозсудливо з мого боку. Ми працювали над остаточним виданням віршів Кіплінга. Цей його «Гімн МакЕндрю» не давав мені спокою, і я залишив слово «Боже» у кінці рядка. Але я нічого не міг вдіяти!» — додав він майже з обуренням, піднімаючи очі і дивлячись на Вінстона. «Змінити рядок було неможливо. Рима була «може». Ти хоч розумієш, що з усієї мови у нас не набереться і десяток рим на слово «може»? Я кілька днів ламав собі голову. Іншої рими просто не було».

Вираз його обличчя змінився. Роздратування його зникло, і на мить він виглядав майже задоволеним. Крізь неохайність і неголеність проступала якась інтелектуальна задоволеність, радість педанта, який знайшов непомітну для всіх інших помилку.

«Тобі коли-небудь спадало на думку, — сказав він, — що розвиток всієї нашої поезії визначався тим фактом, що у нашій мові просто немає достатньо рим?»

Ні, про це Вінстон ніколи не думав. І в даних обставинах це тим паче не здавалося йому чимось важливим та цікавим.

«Ти знаєш, який зараз час доби?» — запитав він.

Амплфорт виглядав здивованим. «Я навіть не думав про це. Так, зараз подумаю, вони заарештували мене десь два дні тому, а може і три». Його очі бігали по стінах, наче він був майже впевнений, що десь тут має бути вікно. «У цьому місці немає різниці між днем і ніччю. Я не знаю, як тут можна орієнтуватися у часі».

Вони незв'язно поговорили ще кілька хвилин, а потім, без видимої причини, крик з телеекрану наказав їм замовкнути. Вінстон сидів тихо, тримаючи руки на колінах. Амплфорт, занадто довготелесий, щоб зручно сидіти на вузькій лавці, совався з боку в бік, обхопивши своїми тонкими руками то одне коліно, то інше. Телеекран гавкав на нього, щоб він не рухався. Час йшов. Двадцять хвилин або година — судити було важко. Зовні знову почувся тупіт черевиків. Нутрощі Вінстона стиснулися. Скоро, дуже скоро, можливо, через п'ять хвилин, а можливо й зараз тупіт черевиків означатиме, що прийшла його черга.

Двері відчинися. До камери увійшов молодий офіцер з восковим обличчям. Коротким рухом руки він вказав на Амплфорта.

«Кімната 101», — сказав він.

Амплфорт незграбно пройшов між стражниками, його обличчя було злегка спантеличеним, але він явно не розумів, що на нього чекає.

Здавалося, минуло багато часу. Біль у животі повернувся. У голові знову і знову крутилися одні й ті самі думки, наче їх зациклило. Власне, думок у нього було всього шість: біль у животі, шматок хліба, кров і крики, О'Брайан, Джулія, лезо бритви. Живіт знову скрутило у спазмі — важкий тупіт черевиків наближався. Двері відчинилися, і Вінстона обдало добре знайомим запахом поту. В камеру увійшов Парсонс. На ньому була майка і шорти захисного кольору.

Вінстон був настільки здивований, що навіть розгубив всі свої думки.

«І ти тут?!» — сказав він.

Парсонс кинув на Вінстона погляд, в якому не було ні інтересу, ні подиву, а саме лише горе. Він почав нервово ходити взад і вперед, очевидно, він не міг сидіти спокійно. Кожного разу, коли він випрямляв свої пухкі коліна, було видно, що вони тремтять. Його очі були широко відкриті, і дивився він кудись вдалечінь.

«А ти за що тут?» — запитав Вінстон.

«Думкозлочин!» — сказав Парсонс, мало не плачучи. Тон його голосу говорив про беззастережне визнання своєї провини, але він також виражав жах і подив, що це слово застосовується до нього самого. Він зупинився навпроти Вінстона і почав тараторити: «Ти ж не думаєш, що мене пристрелять, друже? Вони ж не розстрілюють тих, хто нічого не зробив? Адже це просто думки, вони з'являються самі по собі, їм же не накажеш. Я впевнений, вони у всьому розберуться, вислухають мене. Я в цьому впевнений. Вони ж знають мої заслуги. Ти ж мене знаєш. Я ж наче непоганий. Я, звичайно, зірок з неба не хапаю, але і не дурень. Я ж заради Партії на все готовий! Як думаєш, п'ятьма роками відбудуся? Гаразд, може, десятьма. Такий як я може принести користь у трудовому таборі. Адже вони не розстріляють мене за те, що я разочок оступився?

«А ти і справді винен?» — запитав Вінстон.

«Звичайно, винен!» — скрикнув Парсонс, услужливо глянувши на телеекран. «Ти ж не думаєш, що Партія заарештувала б невинного, чи не так?» Його жаб'яче обличчя стало трохи спокійнішим і навіть набуло злегка ангельского виразу. «Думкозлочин — то жахлива річ, друже», — повчально сказав він. «Підступна і підла. Він впивається в тебе, наче той кліщ, коли ти найменше цього чекаєш. Знаєш, як я попався? Уві сні! Ось такі пироги. Я собі працював, ні про що не підозрював, намагався внести свій вклад у загальну справу — я і гадки не знав, що у мене в голові така погань причаїлася. А потім я заговорив уві сні. Ніколи не вгадаєш, що я говорив!»

Він понизив голос, як людина, яка змушена з медичних міркувань вимовити щось непристойне:

«Геть Старшого брата! Так, я це сказав! Здається, я повторював це знову і знову. Між нами, друже, я навіть радий, що вони мене схопили, перш ніж справа зайшла надто далеко. Знаєш, що я їм скажу, коли постану перед судом? Спасибі, — скажу я, — спасибі, товариші, що врятували мене, поки не стало надто пізно».

«Хто тебе здав?» — запитав Вінстон.

«Донечка моя», — сказав Парсонс з якоюсь сумною гордістю. «Підслухала через замкову щілину. Почувши, що я говорю, наступного ж дня викликала патруль. Досить розумно для семирічної дівчинки, га? Я не злюся на неї. Насправді я пишаюся нею. У будь-якому випадку, це показує, що я виховав її правильно».

Він зробив ще кілька різких рухів взад і вперед, кинув багатозначний погляд на унітаз, а потім раптово спустив шорти.

«Вибачай, друже», — сказав він. «Але більше не можу терпіти. І так вже терпів як міг».

Він плюхнувся своїм товстим задом на унітаз. Вінстон закрив обличчя руками.

«Сміт!» — заволав голос з телеекрану. «6079 — Сміт В.! Відкрийте обличчя. У камері заборонено закривати обличчя».

Вінстон відкрив обличчя. Парсонс справляв нужду — рясно і шумно. Потім з'ясувалося, що злив був поламаний, і через кілька годин у камері стояв просто нестерпний сморід.

Через деякий час Парсонса кудись забрали. Нові в'язні постійно з'являлися і йшли. Одна жінка була відправлена у «Кімнату 101». Вінстон помітив, як жахливо змінилося її обличчя, коли вона почула ці слова. Якщо його привели сюди вранці, то зараз вже була, мабуть, друга половина дня; але якщо його привели вдень, то зараз вже близько опівночі. У камері перебувало шестеро ув'язнених, чоловіки і жінки. Всі сиділи дуже тихо. Навпроти Вінстона сидів чоловік з великими передніми зубами і майже без підборіддя, в точності як у якого-небудь великого нешкідливого гризуна. Його пухкі, веснянкуваті щоки звисали донизу так, немов там були приховані невеликі запаси їжі. Його блідо-сірі очі боязко метушилися між сусідами по камері і він швидко відвертав очі, коли ловив чийсь погляд.

Двері відчинилися, і увійшов ще один в'язень, від появи якого Вінстону на мить стало не по собі. Це був звичайний похмурий чоловік, який міг бути інженером або техніком. Але що вразило Вінстона, так це його виснажене і неприродньо худорляве обличчя. Воно було скоріше схоже на череп, обтягнутий шкірою, через що рот і очі здавалися непропорційно великими, а ще в очах у нього ніби застигла смертельна, неприборкана ненависть до когось або чогось.

Чоловік сів на лавку неподалік Вінстона. Вінстон більше не дивився на нього, але змучене черепоподібне лице відбилося в його свідомості настільки яскраво, наче воно було прямо перед його очима. І тут він зрозумів, у чому справа. Чоловік помирав від голоду. Ця думка, здавалося, прийшла в голову одночасно всім, хто знаходився тоді у камері. По всій лавці прокотилося легке ворушіння. Чоловік без підборіддя мигцем поглядав на людину з обличчям-черепом, він весь час то винувато відводив очі, то знову дивився на нього, ніби це обличчя нестримно його притягувало. Незабаром він почав вовтузитися. Нарешті він не витримав, встав, незграбно прочалапав через усю кімнату, кілька секунд щось пошукав у кишені свого комбінезона, і потім зніяковіло простягнув чоловіку-черепу брудний шматок хліба.

З телеекрану пролунало люте оглушливе ревіння. Чоловік без підборіддя аж підстрибнув на місці, а чоловік з обличчям-черепом швидко завів руки за спину, ніби демонструючи всьому світу, що він відмовився від такого непрошеного та нахабного подарунку.

«Бамстед!» — заревів голос. «2713 — Бамстед Дж.! Киньте шматок хліба на підлогу!»

Чоловік без підборіддя кинув хліб на підлогу.

«Залишайтеся на місці», — сказав голос. «Обличчям до дверей. Не рухатись».

Чоловік без підборіддя підкорився. Його великі мішкуваті щоки нестримно тремтіли. Двері з брязкотом відчинились. Коли молодий офіцер увійшов, з-за його спини з'явився невисокий кремезний охоронець з величезними ручищами. Він став навпроти людини без підборіддя, а потім, по сигналу офіцера, завдав нищівного удару, вклавши у нього всю свою вагу. Бідолаха пролетів через всю камеру аж до самого унітазу в кутку. Деякий час він лежав нерухомо, з рота і носа текла темна кров. Він тихенько хникав і скулив від болю, але, мабуть, робив це несвідомо. Потім він невпевнено підвівся на четвереньках. Він сплюнув, і разом з кров'яним згустком на підлогу випало кілька зубів.

Ув'язнені сиділи нерухомо, склавши руки на колінах. Чоловік без підборіддя знову сів на своє місце. Одна сторона його обличчя була суцільним синцем. Його рот розпух і перетворився на безформну масу вишневого кольору з чорною діркою посередині.

Час від часу на груди його комбінезона падали краплі крові. Його сірі очі все ще метушилися, зиркаючи на інших в'язнів, і погляд його був ще більш винуватим, ніж раніше, ніби він намагався зрозуміти, наскільки інші зневажають його за таке приниження.

Знову відчинилися двері. Вже знайомий офіцер легким жестом вказав на чоловіка-черепа.

«Кімната 101», — сказав він.

Поруч з Вінстоном почулося зітхання і метушня. Чоловік впав на коліна, і жалібно подивися на офіцера.

«Товаришу! Офіцере!» — плакав він. «Не відправляйте мене туди! Я вже все розповів! Що ще ви хочете знати? Я вже у всьому зізнався, у всьому! Просто скажіть мені, в чому ще я повинен зізнатися, і я зізнаюся. Я все підпишу, що завгодно! Тільки не в кімнату 101!

«Кімната 101», — байдуже повторив офіцер.

Обличчя чоловіка, вже і так дуже бліде, набуло такого відтінку, який неможливо було описати словами. Але безумовно, безпомилково, це був відтінок зеленого.

«Робіть зі мною що завгодно!» — ридав він. «Ви тижнями морили мене голодом. Прикінчіть вже мене, дайте мені померти. Застрельте мене. Повісьте. Відішліть мене на двадцять п'ять років суворого режиму у трудовий табір. Хочете, щоб я здав кого-небудь ще? Просто скажіть кого, і я скажу вам все, що захочете. Мене не хвилює, хто це буде або що ви з ними зробите. У мене є дружина і троє дітей. Найстаршому з них ще й шести немає. Можете взяти їх всіх і перерізати їм горлянки на моїх очах, а я буду стояти і дивитися. Але тільки не кімната 101!»

«Кімната 101», — повторив офіцер, немов якась машина.

Чоловік відчайдушно подивився на інших ув'язнених, ніби придивляючь, чи може він запропонувати офіцеру когось іншого замість себе. Його погляд зупинився на розбитому обличчі людини без підборіддя. Він простягнув суху руку.

«Ось, заберіть його, а не мене!» — крикнув він. «Ви не чули, що він говорив після того, як йому розбили обличчя. Дайте мені шанс, і я перекажу вам кожне його слово. Це він ворог Партії, а не я». Охоронці вийшли вперед. Його голос перетворився на крик. Ви не чули, що він говорив!» — повторив він. «Щось трапилося з телеекраном, ви не чули… Він той, хто вам потрібен. Заберіть його, а не мене!»

Двоє кремезних охоронців нахилилися, щоб взяти його під руки. Але якраз у цей момент він різко кинувся вперед і схопився за одну з залізних ніжок, на яких стояла лавка Він заволав, як скалічена тварина. Охоронці схопили його, щоб відірвати від лавки, але він чіплявся з дивовижною силою. Секунд двадцять вони тягнули його. Ув'язнені сиділи тихо, склавши руки на колінах, і дивилися прямо перед собою. Крик припинився, у чоловіка-черепа не залишилося сил ні на що, окрім як триматися за металеву ніжку. Потім пролунав крик іншого роду — ударом черевика охоронець зламав йому палець на руці. Потім його відчепили від лавки і поставили на ноги.

«Кімната 101», — сказав офіцер.

Чоловіка-черепа врешті-решт вивели. Він йшов не твердо, з опущеною головою, притискаючи до грудей роздавлену руку. Сил боротися у нього більше не було.

Пройшло багато часу. Якщо чоловіка-черепа забрали вночі, то був уже ранок, якщо вранці, то був уже полудень. Вінстон був у камері один вже кілька годин поспіль. Від сидіння на вузькій лавці нестерпно боліло все тіло, тому він часто вставав і ходив, щоб трохи розім'ятися. На щастя, телеекран за це на нього не кричав. Шматок хліба все ще валявся там, де його викинув чоловік без підборіддя. Спочатку доводилося прикладати чимало зусиль, щоб не дивитися ту хлібину, але незабаром голод поступився місцем спразі. Його рот був липким і неприємним на смак. Через постійне гудіння та яскраве біле світло Вінстону здавалося, що він ось-ось знепритомніє, він був немов заточений у якийсь вакуум. Він вставав, коли від сидіння в одній позі біль у кістках ставав нестерпним, але майже відразу ж знову сідав, бо у нього сильно паморочилося в голові і він боявся впасти. Коли йому все ж вдавалося відновити контроль над своїми фізичними відчуттями, повертався жах. Іноді зі згасаючою надією він думав про О'Брайана та лезо бритви. Бритвене лезо можуть заховати для нього у їжі, якщо, звичайно, його коли-небудь погодують. Про Джулію він майже не думав, а коли і думав, то доволі мало та якої туманно. Вона напевно теж десь страждала, можливо, навіть набагато більше, ніж він. У цей момент вона могла кричати від болю. Вінстон подумав: «Якби я міг врятувати Джулію, подвоївши власний біль, зробив би я це? Так, звичайно». Але це було всього лише рішення, прийняте його розумом, і лише тому, що він знав, що повинен прийняти саме таке рішення. Але душею він цього не відчував. У цьому місці ви не могли нічого відчувати, крім болю та очікування болю. Крім того, чи можливо взагалі, відчуваючи біль і страждання, бажати з будь-якої причини, щоб вони посилилися? На це питання у Вінстона поки не було відповіді.

Знову почулися кроки. Двері відчинилися. Увійшов О'Брайан.

Вінстон підхопився. Він був настільки шокований, що геть забув про обережність. Вперше за багато років він зовсім забув, що за ним спостерігає телеекран.

«Невже і вас загребли?» — він плакав.

«Мене загребли вже дуже давно», — сказав О'Брайан з легкою, майже сумною іронією. Він відступив у бік. З-за його спини з'явився широкоплечий охоронець з довгим чорним кийком у руці.

«Ви й самі це знали, Вінстоне», — сказав О'Брайан. «Не обманюйте себе. У глибині душі ви знали це, знали це завжди».

Так, тепер він і справді зрозумів, що він завжди це знав. Але думати про це не було часу. Все, на що він дивився, це палиця в руці охоронця. Кожної митi вона могла вдарити його куди завгодно, по маківці, по вуху, по плечу, по ліктю.

Лікоть! Паралізуючий біль підкосив його, і він впав на коліна, стискаючи онімілий лікоть іншою рукою. Вінстону здалося, що з очей полетіли іскри. В його голові не вкладалося, як один удар міг заподіяти стільки болю! Іскри зникли, і він побачив, що охоронець і О'Брайан дивляться на нього зверху вниз. Охоронець сміявся над ним. Принаймні, на одне питання Вінстон знайшов відповідь — ніколи і ні за що він не захоче, щоб його біль посилився. Від болю можна хотіти тільки одного: щоб він швидше припинився. На світі немає нічого гіршого за фізичний біль. «Перед обличчям болю немає героїв, немає героїв», — думав він знову і знову, борсаючись на підлозі та марно хапаючись за свій відбитий лівий лікоть.

### Розділ 2

Він лежав на чомусь схожому на кушетку, за винятком того, що лежав він якось високо і чомусь не міг поворухнутися. В обличчя било світло, яке зараз здавався ще більш яскравим, ніж зазвичай. О'Брайан стояв поруч і пильно дивився на нього. По інший бік від нього стояв чоловік у білому халаті зі шприцом для підшкірних ін'єкцій.

І навіть зараз, коли він остаточно прокинувся, він не розумів до кінця, де знаходиться і що з ним відбувається. Йому здавалося, що він потрапив у цю кімнату з абсолютно іншого світу, заплив з підводного світу десь далеко з глибин. Як довго він там пробув, він не знав. З того моменту, як його заарештували, він не бачив ні темряви, ні денного світла. Крім того, його спогади не були цілісними. Бувало, що свідомість, як буває уві сні, повністю відключалася і після деякої паузи вмикалася знову. Але скільки тривали ці паузи — дні, тижні або секунди — зрозуміти було неможливо.

З того першого удару по ліктю все було як у кошмарному сні. Пізніше він зрозумів, що все, що сталося потім, було лише попереднім, звичайним допитом, якому піддавалися майже всі ув'язнені. Кожен повинен був зізнатися у цілому списку злочинів — шпигунство, саботаж тощо. Проте зізнання було лише формальністю, а ось тортури були реальністю, вони були найсуворішою, найнестерпнішою реальністю. Вінстон не міг пригадати, скільки разів його били і як довго тривали ці побої. Він пам'ятав, що з ним одночасно працювали п'ять або шість чоловік у чорній формі. Іноді це були кулаки, іноді кийки, іноді сталеві прути, іноді черевики. Бувало і так, що він качався по підлозі, звивався і борсався, марно намагаючись ухилятися від ударів ногами, але насправді тільки викликав цим все нові стусани, у ребра, у живіт, по ліктях, по ногах, у пах, у мошонку, по куприку. Коли здавалося, що побоям не настане кінець, то найжорстокішим, найстрашнішим і найганебнішим Вінстону здавалося не те, що його продовжують бити, а те, що він не може змусити себе знепритомніти. Були моменти, коли мужність геть покидала його, і він починав благати про пощаду ще до побоїв, в такі моменти одного виду кулака, відведеного назад для удару, було досить, щоб змусити його зізнатися у всіх злочинах, реальних і вигаданих. Бувало звичайно і так, що в ньому прокидалася рішучість ні в чому не зізнаватися, і тоді кожне слово доводилося вибивати з нього зі стогонами і криками болю, а були моменти, коли він намагався піти на свого роду компроміс з самим собою, розмірковуючи таким чином: «Я зізнаюся, але трохи пізніше. Я повинен протриматися, поки біль не стане нестерпним. Ще три удари, ні, два удари, а потім я скажу все, що вони захочуть». Іноді його просто били до тих пір, поки він не втрачав свідомість, а потім кидали, як мішок з картоплею, на кам'яну підлогу камери, залишали на кілька годин для відновлення, а потім знову били. Були і більш тривалі періоди «відпочинку». Він не дуже добре їх пам'ятав, тому що їх він проводив здебільшого уві сні або ступорі. Він згадав камеру з ліжком, яке скоріше було чимось на зразок полиці, яка стирчила зі стіни, залізний умивальник, обіди з гарячого супу і хліба, а іноді навіть і кави. Він згадав похмурого цирульника, який приходив, щоб поголити його налисо, і серйозних чоловіків у білих халатах, які мацали його пульс, перевіряли його рефлекси, піднімали повіки, тикали жорсткими пальцями в пошуках зламаних кісток і робили уколи в руку, щоб він засинав.

Потім побої стали рідшими, тепер ними в основному погрожували та лякали тим, що до них можна повернутися у будь-який момент, якщо його відповіді будуть незадовільними. Його допитували вже не амбали в чорній формі, а партійні інтелігенти, маленькі пухкі чоловічки зі швидкими рухами та в блискучих окулярах. Вони працювали з ним по змінах, які тривали, як він думав, але не міг бути впевнений, по десять або дванадцять годин. Ці нові дізнавачі контролювали, щоб він постійно відчував невеликий біль. Але не біль був їх головним інструментом. Вони давали йому ляпаси, заламували вуха, смикали за волосся, змушували стояти на одній нозі, не дозволяли виходити в туалет, засліплювали його яскравим світлом, що у нього починали сльозитися очі. Але робили вони це лише для того, щоб принизити його і позбавити здатності сперечатися і міркувати. Їх справжньою зброєю були нещадні багатогодинні допити, де його збивали з пантелику, заганяли в пастки, перекручували все, що він говорив, намагалися на кожному кроці довести, що він бреше і сам собі суперечить, поки під кінець він не починав ридати не те щоб від сорому, а скоріше від нервового виснаження. Іноді він плакав по кілька разів за один сеанс. Більшу частину часу вони кричали на нього, ображали і при кожній затримці відповіді погрожували знову передати його охоронцям. Але іноді вони раптово змінювали свою тактику, називали його товаришем, заклинали ім'ям АНГСОЦу, Партії та Старшого Брата одуматися і виправити те зло і шкоду, які він заподіяв їхній спільній справі на шляху до заповітного майбутньому. Коли після кількох годин допиту у нього здавали нерви, навіть такий банальний заклик міг довести його до сліз. Саме ці настирливі допити зломили його сильніше, ніж удари важких черевиків і кулаки охоронців. Він просто перетворився на рот, який говорив те, що від нього вимагали, рукою, яка підписувала всі папери, які йому підкладали. Тепер його турбувало лише те, як найшвидше з'ясувати, в чому він повинен зізнатися цього разу, а потім швидко зізнатися в цьому, перш ніж знущання почнуться знову. Він зізнався у вбивствах передових членів Партії, поширенні крамольних брошур, розкраданні державних коштів, продажі військових секретів, саботажі усіх можливих видів. Він зізнався, що став шпигуном Остазії ще у 1968 році. Він зізнався, що був релігійним фанатиком, прихильником капіталізму і сексуальним збоченцем. Він зізнався, що вбив свою дружину, хоча знав, і його дізнавачі повинні були знати, що його дружина все ще жива. Він зізнався, що протягом багатьох років підтримував особистий контакт з Гольдштейном і був членом підпільної організації, в яку входили майже всі люди, яких він коли-небудь знав. Було легше у всьому зізнатися і всіх здати. Крім того, в його випадку все було правдою. Адже він дійсно вважав себе ворогом Партії, а в очах Партії не було різниці між думкою і вчинком.

Були й інші спогади. Вони хаотично спалахували в його свідомості, як картини, оточені непроглядною темрявою.

Він знаходився у темній камері, а може і світлій, він не міг сказати точно, бо не бачив нічого, крім пари очей. Десь поруч монотонно цокав якийсь прилад. Очі ставали все більшими і яскравішими. Раптом він схопився зі свого місця, пірнув у ці очі, і був поглинутий ними.

Він був прив'язаний до стільця, оточений якимись приладами зі шкалами і циферблатами, в очі било сліпуче світло. Чоловік у білому халаті знімав показання приладів. Зовні почувся тупіт важких черевиків. Двері з брязкотом відчинились. Увійшов офіцер з восковим обличчям у супроводі двох охоронців.

«Кімната 101», — сказав офіцер.

Чоловік у білому халаті навіть не озирнувся. Він навіть не дивився на Вінстона, його цікавили лише його прилади.

Він плив по величезному коридору завширшки в кілометр, наповненому прекрасним золотим світлом, дико реготав і голосно вигукував зізнання. Він зізнавався в усьому, навіть у тому, що йому вдавалося стримувати під тортурами. Він розповідав всю історію свого життя, яку і так уже всі знали. Поруч з ним йшли охоронці, пухкі дізнавачі в окулярах, люди в білих халатах, О'Брайан, Джулія, містер Чаррінгтон — вони всі разом пливли по коридору і щиро сміялися. Якимось чином йому вдалось уникнути чогось жахливого, що чекало на його в майбутньому. Все було добре, болю більше не було, всі подробиці його життя були оголені, зрозумілі, прощені.

Вінстон піднявся з ліжка, будучи впевненим, що почув голос О'Брайана. Хоча він ніколи не бачив його на допитах, у нього було відчуття, що О'Брайан завжди стояв поруч з ним, просто поза полем його зору. О'Брайан. Всім керував О'Брайан. Саме він нацьковував на нього охоронців, але не давав їм убити його. Саме він вирішував, коли Вінстон повинен кричати від болю, коли йому слід дати перепочинок, коли його годувати, коли він повинен спати і коли йому потрібно колоти наркотики в руку. Саме він ставив питання і пропонував відповіді. Він був мучителем, він був захисником, він був інквізитором, він був другом. І ось одного разу — Вінстон не міг згадати, чи було це під час одного з його забуттів, викликаних наркотиками, або у звичайному сні, або навіть в момент бадьорості — голос прошепотів йому на вухо: «Не хвилюйтеся, Вінстоне, я вами займуся. Сім років я спостерігав за вами. Але зараз настав переломний момент. Я врятую вас, я зроблю вас досконалим». Він не був упевнений, чи був це голос О'Брайана, але це був той самий голос, який сказав йому «Ми зустрінемося там, де немає темряви», в тому іншому сні сім років тому.

Він не пам'ятав, чим тоді закінчився допит. Був якийсь період затемнення, а потім камера, або кімната, в якій він перебував зараз, поступово матеріалізувалася навколо нього. Він лежав на спині і не міг рухатися. Його тіло було прив'язане до ліжка в декількох місцях. Навіть його потилиця була якимось чином намертво зафіксована. О'Брайан дивився на нього серйозно і з якимось сумом. Знизу його обличчя виглядало грубим і змученим, з мішками під очима і глибокими зморшками від носа до підборіддя. Він був явно старшим, ніж Вінстону здавалося спочатку, йому було, напевно, років сорок вісім або п'ятдесят. Рука його лежала на важелі приладу з круговою шкалою та якимись цифровими показниками.

«Як я і говорив вам, — сказав О'Брайан, — якщо ми зустрінемося знову, то це буде тут».

«Так», — сказав Вінстон.

Без будь-якого попередження, якщо не враховувати легкий рух руки О'Брайана, хвиля болю захлеснула його. Це був страшенний біль, Вінстон не бачив, що відбувалося, але у нього було відчуття, що йому наносять смертельну травму. Він не знав, чи була це реальна фізична травма чи електричний струм, який пронизував все його тіло, справляв таке враження. Його тіло вигиналося дугою і здригалося у нескінченному спазмі, а суглоби розривало на шматки. Від болю у нього на лобі виступив піт, але гірше болю був страх, що його хребет ось-ось зламається. Він зціпив зуби і важко дихав через ніс, намагаючись якомога довше мовчати.

«Ви боїтеся, — сказав О'Брайан, дивлячись йому в обличчя, — що в будь-яку секунду щось у вашому тілі зламається. І особливо ви боїтеся, що це буде ваш хребет. У своїй уяві ви вже малюєте яскраву картину, як один за одним відриваються ваші хребці і з них витікає мозкова рідина. Ви ж саме це уявляєте, чи не так, Вінстоне?

Вінстон не відповів. О'Брайан переключив важіль у початкове положення. Хвиля болю відступила майже так само швидко, як і з'явилася.

«Це було сорок», — сказав О'Брайан. «Як ви можете бачити, шкала закінчується відміткою сто. Я хотів би, щоб під час нашої розмови ви пам'ятали, що в моїй владі заподіяти вам біль у будь-який момент і у тій мірі, в якій я вважатиму за потрібне. Якщо ви збрешете мені або спробуєте ухилитися від відповіді, або навіть покажете себе дурнішим, ніж дозволяють ваші розумові здібності, ви негайно закричите від болю. Ви це розумієте?

«Так, — сказав Вінстон.

О'Брайан трохи пом'якшав. Він задумливо поправив окуляри і пройшовся взад-вперед по кімнаті. Коли він заговорив, його голос був м'яким і терплячим. Він був схожий на лікаря, вчителя, навіть священика, який прагне пояснити і переконати, а не покарати.

«Я витрачаю на вас свій час, Вінстоне, — сказав він, — тому що ви цього варті. Ви й самі чудово знаєте, у чому ваша проблема. Ви давно про це знаєте, але вже багато років не бажаєте з цим нічого робити. Ви психічно нездорові. У вас розлад пам'яті. Ви не можете згадати справжні події і переконали себе, що пам'ятаєте те, чого ніколи не було. На щастя, ця хвороба виліковна. Але самі ви не захотіли лікуватися. Насправді достатньо було лише невеликого зусилля волі, але ж ні, ви цього не зробили. Ось і зараз, я бачу, як ви вперто чіпляєтеся за свою хворобу, яку нині вважаєте чеснотою. Давайте розглянемо такий приклад. З якою державою зараз воює Океанія?

«Коли мене заарештували, Океанія воювала з Остазією».

«Так, з Остазією. Добре. Океанія завжди воювала з Остазією, чи не так?»

Вінстон глибоко вдихнув. Він уже відкрив рот, щоб щось сказати, але завмер. Він не міг відвести погляд від шкали.

«Правду, Вінстоне, будь ласка. Вашу правду. Скажіть, що ви, на вашу думку, пам'ятаєте?

«Я пам'ятаю, що всього за тиждень до мого арешту ми не воювали з Остазією. Ми були з нею в союзі. Нашим ворогом була Євразія. Війна з нею тривала чотири роки. А до цього…»

О'Брайан зупинив його жестом.

«Інший приклад», — сказав він. «Кілька років тому ви зробили дуже серйозну помилку. Ви вважали, що троє чоловіків, троє колишніх членів Партії, яких звали Джонс, Ааронсон і Рузерфорд, яких стратили за зраду і саботаж після того, як вони публічно зізналися у низці серйозних злочинів проти держави, не були винні у злочинах, в яких їх звинувачували. Ви вважали, що бачили безпомилкові документальні докази, які підтверджують, що їх зізнання були брехнею. Вам привиділася якась фотографія. Ви навіть вважали, що тримали її в руках. Це була фотографія схожа на цю?»

В руці О'Брайана з'явився продовгуватий шматок газети. Секунд п'ять він перебував перед очима Вінстона. Це була сама та фотографія, сумнівів в її достовірності не було. Це була ще одна копія фотографії Джонса, Ааронсона і Рузерфорда на вечірці у Нью-Йорку, яку він випадково знайшов одинадцять років тому і тут же знищив. Всього на мить вона була перед його очима, а потім він викинув її у дірку пам'яті. Але він бачив її, безсумнівно, бачив! Він зробив відчайдушну болісну спробу підвестися. Але його тіло не зрушилося ні на сантиметр. Зараз він навіть забув про апарат зі шкалою. Все, що він хотів, це знову стиснути фотографію в своїх руках або хоча б побачити її.

«Вона існує!» — він плакав.

«Ні», — сказав О'Брайан.

Він розмірено пішов у інший кінець кімнати. У протилежній стіні була дірка пам'яті. О'Брайан підняв гратки. Одна мить, і клаптик паперу закружляв у потоці теплого повітря, а потім зник у спалаху полум'я. О'Брайан відвернувся від стіни.

«Попіл», — сказав він. «Навіть дрібніше — пил. Її не існує. Її ніколи не існувало».

«Але вона існувала! Вона існує! Вона існує у пам'яті. Я пам'ятаю її. Ви її пам'ятаєте».

«Я не пам'ятаю її», — сказав О'Брайан.

Серце Вінстона впало. Ось воно дводумство. У нього було відчуття смертельної безпорадності. Навіть якби він був упевнений, що О'Брайан бреше, це не мало б значення. Але цілком можливо, що О'Брайан дійсно забув фотографію. А якщо так, то він вже забув би своє заперечення запам'ятовування і забув би акт забування. Як можна бути впевненим, що це був простий обман? А може, цей божевільний вивих у мізках насправді відбувається? Вінстон впав у розпач.

О'Брайан задумливо дивився на нього. Більше ніж будь-коли він нагадував вчителя, який повчає неслухняного, але здібного учня.

«Є партійне гасло, яке стосується контролю над минулим», — сказав він. «Нагадайте-но його, будь ласка».

«Хто контролює минуле, той контролює майбутнє: хто контролює сьогодення, той контролює минуле», — слухняно відповів Вінстон.

«Той, хто контролює сьогодення, контролює минуле», — повторив О'Брайан, повільно киваючи головою. «Вінстоне, ви вважаєте, що минуле реально існує?»

І знову Вінстона охопило почуття безпорадності. Він кинув короткий погляд на шкалу. Він не лише не знав, що йому потрібно було відповісти, «так» або «ні», щоб уникнути болю, він навіть не знав, яку відповідь він сам вважав правильною.

О'Брайан посміхнувся. «Ви не філософ, Вінстоне», — сказав він. «До цього моменту ви ніколи не замислювалися про те, що означає слово «існувати». Гаразд, перефразую більш зрозуміло. Чи існує минуле конкретно, у просторі? Чи є де-небудь таке місце, світ фізичних об'єктів, де минуле все ще відбувається?»

«Ні».

«Тоді де ж минуле існує, якщо взагалі існує?»

«У записах. Воно записане».

«У записах. А ще?»

«У розумі. В людських спогадах».

«Так, у пам'яті. Що ж, добре. Ми, Партія, контролюємо всі записи, і ми контролюємо всі спогади. Тоді ми контролюємо минуле, чи не так?»

«Але як ви можете перешкодити людям щось запам'ятовувати?» — вигукнув Вінстон, знову на мить забувши про шкалу. «Адже це відбувається мимоволі. Ми це не контролюємо. Як тоді ви можете контролювати пам'ять? Мою ж вам не вдалося проконтролювати!»

О'Брайан знову став суворим. Він поклав руку на важіль.

«Навпаки, — сказав він, — це вам не вдалося її проконтролювати. Саме це і привело вас сюди. Ви тут, тому що зазнали невдачі у покорі та самодисципліні. Ви не захотіли підкорятися, і заплатили за це своїм здоровим глуздом. Ви обрали бути божевільним, бути у меншості. Тільки дисциплінований розум може бачити реальність, Вінстоне. Ви вірите, що реальність — це щось об'єктивне, зовнішнє, що існує саме по собі. Ви також вірите, що природа реальності очевидна. Коли ви обманюєте себе, думаючи, що щось бачите, ви припускаєте, що всі інші бачать те саме, що і ви. Але я кажу вам, Вінстоне, що реальність не є зовнішнім фактором. Реальність існує в людському розумі і більше ніде. Але не в розумі індивіда, який може помилятися і в будь-якому випадку скоро загине, вона існує тільки у свідомості Партії, у її колективному і безсмертному розумі. Все, що Партія вважає правдою, і є правда. Неможливо побачити дійсність, крім як очима Партії. Так, вам доведеться вчитися усьому з нуля, Вінстоне. Але це потребуватиме акту самознищення, зусилля волі. Ви повинні змиритися, стати покірним, перш ніж знову стати психічно здоровим».

Він замовк на кілька секунд, ніби даючи Вінстону час усвідомити, що він сказав.

«Ви пам'ятаєте, — продовжував він, — що записали у своєму щоденнику? Свобода — це свобода говорити, що два плюс два дорівнює чотирьом?»

«Так», — сказав Вінстон.

О'Брайан підняв ліву руку тильною стороною до Вінстона, сховавши великий палець і витягнувши інші чотири.

«Скільки пальців я показую, Вінстоне?»

«Чотири».

«А якщо Партія говорить, що не чотири, а п'ять, то тоді скільки?»

«Чотири».

Його відповідь супроводжувалася криком болю. Стрілка приладу досягла п'ятдесяти п'яти. По всьому тілу Вінстона виступив піт. Повітря увірвалося в його легені і він видав глибокий стогін, який він не міг зупинити, навіть зціпивши зуби. О'Брайан дивився на нього, все ще показуючи чотири пальці. Він перевів важіль у початкове положення. Біль трохи стих.

«Скільки пальців, Вінстоне?»

«Чотири».

Стрілка піднялася до шістдесяти.

«Скільки пальців, Вінстоне?»

«Чотири! Чотири! Що ще я можу сказати? Чотири!»

Стрілка, мабуть, знову піднялася, але він вже не дивився на неї. Важке суворе обличчя і чотири пальці заповнили весь його всесвіт. Пальці стояли перед його очима, як стовпи, величезні, розпливчасті, і здавалося, що вони вібрують, але їх без сумніву було чотири.

«Скільки пальців, Вінстоне?»

«Чотири! Припиніть, припиніть! Як ви можете? Чотири! Чотири!»

«Скільки пальців, Вінстоне?»

«Добре Добре! П'ять! П'ять! П'ять!»

«Ні, Вінстоне, не треба. Я бачу, що ви брешете. Ви все ще думаєте, що їх чотири. Скільки пальців я тримаю, будь ласка?»

«Чотири! П'ять! Чотири! Скільки захочете! Тільки припиніть, припиніть цей біль!»

Раптом він зрозумів, що сидить, а рука О'Брайана лежить у нього на плечі. Можливо, він втратив свідомість на кілька секунд. Ремені, які утримували його тіло, були ослаблені. Йому було дуже холодно, його безконтрольно трясло, зуби цокотіли, а по щоках котилися сльози. На мить він притулився до О'Брайана, наче немовля, відчуваючи якийсь дивний спокій під вагою важкої руки на плечі. Його охопило почуття, що О'Брайан був його захисником, що біль прийшов звідкись ззовні, з якогось іншого джерела, і що саме О'Брайан врятує його від страждань.

«Не надто ви здібний учень, Вінстоне», — м'яко сказав О'Брайан.

«Але що я можу зробити?» — сказав він, давлячись сльозами. «Як я можу не бачити те, що знаходиться перед моїми очима? Два і два — це чотири».

«Іноді так, Вінстоне. Але іноді це п'ять. А іноді три. Іноді це все відразу. Ви повинні краще старатися. Стати нормальним то справа не з легких».

Він уклав Вінстона на ліжко. Ремені знову затягнулися, рухатися він не міг, але біль вщух, тремтіння припинилося, йому просто було холодно та він відчував шалену слабкість. О'Брайан жестом підізвав чоловіка в білому халаті, який нерухомо стояв осторонь протягом усього сеансу. Той нахилився і уважно подивився Вінстону в очі, поміряв його пульс, приклав вухо до грудей, постукав тут і там, потім кивнув О'Брайану.

«Ще раз», — сказав О'Брайан.

Біль пронизав тіло Вінстона. Цього разу стрілка, мабуть, лягла на сімдесяти, а може, і на сімдесяти п'яти. Вінстон заплющив очі. Він знав, що пальці все ще на місці, і їх, як і раніше, чотири. Все, що мало значення, це якось залишитися в живих, поки не мине судома. Він вже не помічав, кричав він чи ні. Біль знову зменшився. Він відкрив очі. О'Брайан відсунув важіль.

«Скільки пальців, Вінстоне?»

«Чотири. Я думаю, їх чотири. Я був би радий побачити п'ять, якби міг. Я намагаюся побачити п'ять, чесно».

«Що саме ви хочете: переконати мене, що бачите п'ять, або дійсно побачити п'ять?»

«Дійсно побачити».

«Ще раз», — сказав О'Брайан.

Можливо, стрілка вже була на вісімдесяти, і повзла до дев'яноста. Вінстон вже не розумів, чому виникав біль. Через примружені повіки йому здавалося, що пальці рухаються у якомусь танці, вони то множилися, то зливалися в один, то зникали один за одним, то з'являлися знову. Він намагався їх порахувати, але не міг згадати навіщо це йому. Він знав лише те, що їх неможливо порахувати, і що це якось пов'язано із загадковою ідентичністю між п'ятьма і чотирма. Біль знову стих. Коли Вінстон відкрив очі, то зрозумів, що все ще бачить те саме. Незліченні пальці, немов дерева, гойдалися у всі боки, вони то схрещувалися, то знову розходилися. Він знову заплющив очі.

«Скільки пальців я показую, Вінстоне?»

«Я не знаю. Я не знаю. Ви вб'єте мене, якщо запустите прилад ще раз. Чотири, п'ять, шість, чесно кажучи, я не знаю».

«Вже краще», — сказав О'Брайан.

Голка увійшла в руку Вінстона, і майже у ту саму мить блаженне цілюще тепло розлилося по всьому його тілу. Біль вже здавався всього лише далеким напівзабутим спогадом. Він відкрив очі і з вдячністю подивився на О'Брайана. При вигляді його серйозного та зморшкуватого обличчя, такого потворного і одночасно такого розумного, серце Вінстона стислося. Якби він міг поворухнутися, він би простягнув руку і поклав її на руку О'Брайана. Він ніколи не любив його так сильно, як у цей момент, і не лише тому, що він припинив біль. Повернулося колишнє відчуття, що неважливо, друг О'Брайан чи ворог, він був тим, з ким можна було поговорити щиро. Можливо, людина потребує не стільки любові, скільки простого розуміння. О'Брайан катував його і мало не довів до божевілля, і було абсолютно зрозуміло, що через деякий час він відправить його на смерть. Але це не мало значення. В якомусь сенсі їх єднало щось більше, ніж дружба, вони були близькі по духу: було десь у всесвіті таке місце, де вони могли б зустрітися і поговорити, не сказавши при цьому вголос ані слова. О'Брайан дивився на нього з таким виразом обличчя, наче та сама думка проскочила і в його власній голові. Коли він знову заговорив, голос його звучав спокійно і невимушено.

«Ви знаєте, де ви знаходитесь, Вінстоне?» — запитав він.

«Ні, не знаю. Але можу припустити. У Міністерстві Любові».

«Ви знаєте, як довго ви вже тут?»

«Ні, не знаю. Дні, тижні, місяці. Думаю, скоріше місяці».

«А як ви думаєте, навіщо ми приводимо сюди людей?»

«Щоб змусити їх зізнатися у злочинах».

«Ні, причина не в цьому. Спробуйте ще раз».

«Покарати їх».

«Ні!» — вигукнув О'Брайан. Його голос різко змінився, а обличчя раптом стало суворим і роздратованим. «Ні! Не просто для того, щоб змусити їх зізнатися, і не для того, щоб покарати. Сказати вам, навіщо ми привели вас сюди? Щоб вилікувати вас! Щоб ви були у здоровому глузді! Ви розумієте, Вінстоне, що всі, хто тут побував, не пішов звідси, не вилікувавшись повністю? Нас не цікавлять ті дурні злочини, які ви скоїли. Партії немає діла до явних дій: все, що нас хвилює — це думки. Ми не просто знищуємо наших ворогів, ми їх виправляємо. Ви розумієте, про що я говорю?»

Він схилився над Вінстоном. Його обличчя виглядало величезним через близькість і жахливо потворним, тому що його було видно знизу. У його погляді була якась одержимість, божевільний захват. Серце Вінстона знову стислося. Якби це було можливо, він би ще глибше занурився у ліжко. Він був упевнений, що О'Брайан збирається повернути важіль приладу виключно заради задоволення. Однак у цей момент О'Брайан відвернувся. Він зробив кілька кроків взад-вперед. Потім він продовжив менш затято:

«Перше, що вам потрібно зрозуміти, це те, що в цьому місці немає мучеників. Можливо, ви читали про релігійні переслідування минулого. В Середні віки була Інквізиція. Але це була помилка, провал. Її метою було викорінення єресі, але в кінці кінців вона ж її і увічнила. За кожним єретиком, спаленим на вогнищі, приходили тисячі інших. Чому так трапилось? Тому що Інквізиція вбивала своїх ворогів відкрито. Вона вбивала тих, хто не розкаявся. Власне тому вона і вбивала їх — бо вони не каялися. Люди вмирали, бо не відмовлялися від своїх істинних переконань. Тому цілком природно, що вся слава належала жертві, а вся ганьба інквізитору, який спалював єретика. Пізніше, у двадцятому столітті, з'явилися так звані тоталітарні режими. Були німецькі нацисти і російські комуністи. Росіяни переслідували єресь жорсткіше і безжалісніше, ніж Інквізиція. Вони думали, що зробили висновки з помилок минулого, ну, принаймні, вони засвоїли, що мучеників створювати не можна. Перш ніж передати своїх жертв на публічний суд, вони свідомо ставили перед собою мету знищити їх гідність. Вони мучили їх тортурами і тримали в одиночних камерах, поки ті не перетворювалися на мерзенних і зламаних тюхтіїв, які зізнавалися у всьому, що їм казали, поливали себе брудом, звалювали вину один на одного, плазували та благали про пощаду. І все ж всього через кілька років знову сталося те саме. Мерці стали мучениками, а їх нікчемність була забута. Знову ж таки, чому це сталося? По-перше, тому що зроблені ними зізнання були явно вибиті з них під тортурами і не відповідали дійсності. Ми не допускаємо подібних помилок. Всі зізнання, які тут звучать, є правдою. Ми робимо їх правдою. І перш за все ми не дозволяємо мертвим повстати проти нас. Не тіште себе надією, що майбутні покоління помстяться за вас, Вінстоне. Майбутні покоління навіть ніколи не почують про вас, не дізнаються про ваше існування. Вас висмикнуть з потоку історії. Ми перетворимо вас на газ і розвіємо в стратосфері. Від вас не залишиться нічого, ні імені в реєстрі, ні спогаду в будь-якому живому мозку. Ви будете знищені як у минулому, так і у майбутньому, ніби вас ніколи не існувало».

«Тоді навіщо витрачати час і катувати мене?» — подумав Вінстон з гіркотою у серці. О'Брайан зупинився, ніби Вінстон висловив цю думку вголос. Його велике потворне обличчя наблизилося, очі звузилися.

«Ви, мабуть, думаєте, — сказав він, — що якщо ми маємо твердий намір повністю вас знищити, щоб ніщо з того, що ви говорите або робите, не мало жодного значення, навіщо нам тоді мучити вас допитами? Так ви подумали, чи не так?»

«Так», — зізнався Вінстон.

О'Брайан усміхнувся. «Ви — збій у матриці, помилка у шаблоні, Вінстоне. Ви — пляма, яку потрібно стерти. Хіба я щойно не казав вам, що ми відрізняємося від переслідувачів минулого? Нам мало простої насильної слухняності або жалюгідного підпорядкування. Коли, врешті решт, ви здастеся нам, це має відбутися з вашої власної волі. Ми не знищуємо єретика, бо він чинить нам опір. Ні, поки він чинить нам опір, ми ніколи не знищимо його. Ми повернемо його на істинний шлях, завербуємо, захопимо його підсвідомість, ми змінимо його. Ми випалимо з нього все зло і всі ілюзії, ми заманимо його на свою сторону, не просто зовні, для наглядності, а щиро, серцем і душею. Ми зробимо його одним з нас, і лише потім вб'ємо. Для нас неприпустимо, щоб де-небудь у світі існували омана та сумнів, якими б потаємними і безсилими вони не були. Навіть у момент смерті ми не можемо допустити ніяких відхилень. У минулі часи єретик сходив на вогнище все ще будучи єретиком, проголошуючи свою єресь, захоплюючись нею. Навіть жертва російських чисток, йдучи по коридору на смерть, могла нести бунт у своїх мізках. Але ми прочищаємо мізки, робимо їх досконалими, перш ніж вибити їх. Закон старих деспотій починався зі слів «Не роби цього», закон тоталітаристів — «Ти повинен». Наш же говорить «Ти будеш». Ніхто з тих, хто потрапляє сюди, не здатен протистояти нам. Всіх виводять на чисту воду. Навіть тих трьох жалюгідних зрадників, у невинність яких ви колись вірили — Джонс, Ааронсон і Рузерфорд — в кінці кінців ми зламали їх. Я особисто був присутній на їх допитах. Я бачив, як вони поступово втомлювалися, нили, принижувалися, ридали, але все це було не через біль або страх, а лише через каяття у своїх гріхах. Коли ми закінчили з ними, вони були лише порожніми людськими оболонками. В них не залишилося нічого, крім гіркоти за свої вчинки і любові до Старшого Брата. Було так зворушливо дивитися, як вони його любили. Вони благали, щоб їх швидко розстріляли, щоб вони могли померти, поки їх розум був чистий».

Його голос став майже мрійливим. Захоплення і божевільний ентузіазм все ще були у його очах. «Він не прикидається, — подумав Вінстон, — він не якийсь лицемір, він вірить кожному своєму слову». Найбільше його гнітило почуття власної розумової неповноцінності. Він спостерігав, як важка, але граційна фігура ходить взад і вперед, то потрапляючи в поле його зору, то зникаючи з нього. О'Брайан був у всіх відносинах більшим за нього. Не було такої ідеї в голові Вінстона (колишньої або майбутньої), яка не була б уже давно відома О'Брайану, проаналізована ним і відкинута. Розум О'Брайана вміщував у себе його власний розум. Але в такому разі, хіба може О'Брайан бути божевільним? Мабуть, це все ж він, Вінстон, з'їхав з глузду. О'Брайан зупинився і подивився на нього. Його голос знову став суворим.

«Не думайте, що ви врятуєтесь, Вінстоне, яким би лояльним та правовірним ви не стали. Нікого, хто одного разу ступив на криву доріжку, не щадять. І навіть якщо б ми вирішили дозволити вам дожити до старості, ви все одно вже ніколи не втечете від нас. Те, що з вами тут відбувається, залишиться з вами назавжди. Зрозумійте це та змиріться. Ви впадете так низько, що шляху нагору для вас вже не буде. З вами відбудуться речі, від яких ви вже не оговтаєтеся, навіть якби ви прожили ще тисячу років. Більше ніколи ви не будете здатні на звичайні людські почуття. Всередині вас все помре. Любов, дружба, радість життя, сміх, цікавість, мужність і честь — все це відтепер буде вам недоступним. Ви будете порожнім. Ми видавимо з вас все до останньої краплі, а потім наповнимо вас там тим, чим вважатимемо за потрібне».

Він зробив паузу і дав знак чоловікові в білому халаті. Краєм ока Вінстон побачив, що ззаду до його голови підкотили якийсь великий апарат. О'Брайан сів поруч з ліжком, і його обличчя було майже на рівні обличчя Вінстона.

«Три тисячі», — сказав він, звертаючись через голову Вінстона до чоловіка в білому халаті.

Дві м'які подушечки, які здавалися злегка вологими, притиснулися до скронь Вінстона. Він здригнувся. Наближався біль, але це буде біль нового типу. О'Брайан заспокійливо, майже ласкаво погладив Вінстона по руці.

«Цього разу боляче не буде», — сказав він. «Дивіться весь час на мене».

У цей момент відбувся жахливий вибух, або щось здалося йому вибухом, хоча він не був упевнений, що все це взагалі супроводжувалося якимось звуком. Але безсумнівно, це був якийсь сліпучий спалах світла. Вінстона не зачепило, але наче прикувало до землі. Хоча він вже лежав на спині, коли це сталося, у нього виникло цікаве відчуття, що вибуховою хвилею його поклало на лопатки. Сильний безболісний удар розплющив його. Але щось таки сталося в його голові. Коли його погляд знову сфокусувався, він згадав, хто він і де знаходиться, він впізнав обличчя, яке на нього дивиться. Однак десь там у просторі його свідомості утворилася велика вирва порожнечі, наче з його мозку вирвали шматок.

«Залишилося ще трохи», — сказав О'Брайан. «Подивіться мені в очі. З якою країною воює Океанія?»

Вінстон задумався. Він знав, що малося на увазі під Океанією, і що він сам був громадянином Океанії. Він також згадав Євразію і Остазію, але хто з ким воював він не пам'ятав. Насправді він навіть не знав, що йде війна.

«Я не пам'ятаю».

«Океанія воює з Остазією. Зараз згадали?»

«Так».

«Океанія завжди воювала з Остазією. З перших днів вашого життя, з перших днів Партії, з перших днів Океанії йде ця війна, вона триває безперервно, це завжди одна і та сама війна. Ви пам'ятаєте це?»

«Так».

«Одинадцять років тому ви вигадали легенду про трьох чоловіків, засуджених до смерті за зраду. Ви вбили собі в голову, що бачили клаптик газети, який доводить їх невинність. Цією газети ніколи не існувало. Ви вигадали це, а потім і повірили в це. Тепер ви згадали момент, коли вперше це вигадали? Ви згадали?»

«Так».

«Я щойно показував вам пальці руки. Ви бачили п'ять пальців. Ви пам'ятаєте це?»

«Так».

О'Брайан підняв пальці лівої руки, сховавши великий палець.

«Тут п'ять пальців. Ви бачите п'ять пальців?»

«Так».

Він дійсно побачив їх на мить, перш ніж ситуація в його свідомості змінилася. Він чітко бачив п'ять пальців, без спотворень і деформацій. Потім все стало колишнім, і колишній страх, ненависть і подив знову його захлеснули. Але був момент — він не знав, як довго, може, секунд тридцять — коли кожне нове навіювання О'Брайана заповнювало клаптик порожнечі і ставало абсолютною істиною; коли два плюс два могло дорівнювати трьом так само, як і п'яти, якщо це було необхідно. Цей стан зник раніше, ніж О'Брайан відпустив його руку, і, хоча він не міг знову повернутися до цього стану, Вінстон його пам'ятав, як людина пам'ятає якийсь яскравий досвід зі свого життя, коли вона, по суті, була іншою людиною, ніж є зараз.

«Тепер ви бачите, — сказав О'Брайан, — що це дійсно можливо».

«Так», — сказав Вінстон.

О'Брайан задоволено піднявся. Зліва від себе Вінстон побачив, що чоловік в білому халаті розкрив ампулу і набирав її вміст у шприц. О'Брайан з посмішкою повернувся до Вінстона. Своїм звичним жестом він поправив окуляри на носі.

«Ви пам'ятаєте, що писали в своєму щоденнику, — сказав він, — що не мало значення, друг я чи ворог, але принаймні я та людина, яка розуміє вас і зі мною можна поговорити? Ви мали рацію. Мені дуже подобається говорити з вами. Мені подобається ваш розум. Він схожий на мій, за винятком того, що ваш розум божевільний, запалений, хворий. Перш ніж ми завершимо наш сеанс, ви можете запитати мене про що хочете».

«Будь-яке питання, яке захочу?»

«Яке завгодно». Він побачив, що очі Вінстона були прикуті до приладу зі шкалою. «Він вимкнений. Отже, яким буде ваше перше запитання?»

«Що ви зробили з Джулією?» — запитав Вінстон.

О'Брайан знову посміхнувся. «Вона зрадила вас, Вінстоне. Швидко та беззастережно. Мені рідко доводилося бачити, щоб хто-небудь так швидко здавався і йшов нам назустріч. Ви ледве впізнали б її, якби побачили. Все її бунтарство, її обман, її дурість, її брудні помисли — все було випалено з неї дотла. Це була ідеальна трансформація, блискавичне перетворення, наче по підручнику».

«Ви її катували?»

О'Брайан залишив це питання без відповіді. «Наступне питання», — сказав він.

«Старший Брат існує?»

«Звичайно, він існує. Партія існує. Старший Брат — уособлення Партії».

«Він існує так само, як існую я?»

«Ви не існуєте», — сказав О'Брайан.

І знову його охопило почуття безпорадності. Він знав або міг уявити собі аргументи, які будуть йому наводити, щоб довести те, що він не існує. І що всі вони будуть нісенітницею, балаканиною, грою слів. Хіба твердження «Ви не існуєте» не було саме по собі абсурдним? Хіба був сенс сперечатися? Його розум здригнувся у спазмі, коли він подумав про ті неспростовні, божевільні аргументах, якими О'Брайан міг його знищити.

«Я думаю, що я існую», — втомлено сказав він. «Я усвідомлюю свою особистість. Я народився і помру. У мене є руки і ноги. Я займаю певну точку у просторі. Жоден інший твердий об'єкт не може займати одну і ту саму точку одночасно. Чи існує Старший Брат у такому розумінні?

«Це не має значення. Він існує».

«Чи помре коли-небудь Старший Брат?»

«Звичайно, ні. Як він може померти? Наступне питання».

«Братство існує?»

«А цього, Вінстоне, ви ніколи не дізнаєтеся. Якщо ми вирішимо відпустити вас, коли закінчимо з вами, і навіть якщо ви доживете до дев'яноста років, ви все одно ніколи не дізнаєтеся відповідь на це питання. Ця загадка так і залишиться для вас назавжди нерозгаданою».

Вінстон мовчав. Його дихання пришвидшилось. Він все ще не поставив запитання, яке першим спало йому на думку. Він повинен був запитати про це, і все ж його язик наче не хотів цього вимовляти. На обличчі О'Брайана промайнула посмішка. Навіть його окуляри, здавалося, іронічно блиснули. «Він знає, — раптово подумав Вінстон, — він знає, про що я хочу запитати!» При цій думці слова вирвалися з його рота самі по собі:

«Що відбувається у кімнаті 101?»

Вираз обличчя О'Брайана не змінився. Він сухо відповів:

«Ви і самі знаєте, що відбувається у кімнаті 101, Вінстоне. Всі знають, що відбувається у кімнаті 101».

Він жестом підкликав чоловіка в білому халаті. Очевидно, сеанс підійшов до кінця. Голка увійшла в руку Вінстона. Він майже миттєво занурився у глибокий сон.

### Розділ 3

«Ваша реінтеграція складається з трьох етапів», — сказав О'Брайан. «Навчання, розуміння і прийняття. Настав час перейти до другого етапу».

Як і завжди, Вінстон лежав на спині. Але останнім часом ремені, які сковували його, були ослаблені. Вони все ще притискали його до ліжка, але тепер він міг трохи поворушити колінами, повернути голову з боку в бік і підняти руки від ліктя. Прилад зі шкалою теж лякав уже не так сильно. Якщо досить швидко міркувати, можна було уникнути мук. В основному О'Брайан смикав за важіль, коли Вінстон проявляв дурість. Іноді він навіть проходив весь сеанс без використання приладу. Він не міг пригадати, скільки вже було цих сеансів. Здавалося, що весь процес розтягнувся на тривалий, невизначений час, можливо, минуло вже пару тижнів. Інтервали між сеансами іноді становили кілька днів, а іноді всього годину або дві.

«Поки ви тут лежали, — сказав О'Брайан, — ви часто обмірковували, та й мене питали, навіщо Міністерство Любові витрачає на вас стільки часу і сил. Коли ви ще були на волі, ви ставили собі по суті те саме питання. Ви розуміли механізм існування нашого суспільства, але не розуміли його основних мотивів. Пам'ятайте, як ви писали у щоденнику: «Я розумію ЯК, але не розумію НАВІЩО». І ось коли ви задумалися про це «навіщо», тоді ви і поставили під сумнів свою нормальність, свій здоровий глузд. Ви прочитали книгу, книгу Гольдштейна, або принаймні деякі її глави. Ви знайшли там що-небудь таке, чого не знали раніше?»

«Ви її читали?» — запитав Вінстон.

«Я її написав. Точніше я брав участь в її створенні. Ви ж знаєте, що книги не створюються однією людиною».

«Те, що там говориться, правда?»

«В цілому, опис ситуації правильний. Але програма, яку він викладає — повна нісенітниця. Таємне накопичення знань, і поступове їх поширення серед суспільства, що в кінцевому рахунку призведе до повстання пролетаріату і повалення Партії. Ви ж і самі передбачали, що там буде сказано щось подібне. Все це нісенітниця. Проли ніколи не повстануть ні через тисячу років, ні через мільйон. Вони не зможуть. Мені навіть не потрібно говорити вам причину, ви і так вже її знаєте. Якщо ви коли-небудь тішили себе надією про велике повстання, залиште цю мрію, цього не станеться. Партію не повалити. Влада Партії вічна. Зробіть це відправною точкою своїх думок».

Він підійшов до ліжка. «Вічна!» — повторив він. «А тепер повернемося до питання «як» і «навіщо». Отже, ви добре розумієте, як Партія утримує владу. А тепер скажіть мені, навіщо ми чіпляємося за цю владу? Який наш мотив? Навіщо нам потрібна влада? Ну, давайте, сміливіше», — додав він, бо Вінстон мовчав.

Але ще кілька секунд Вінстон лежав мовчки. Його охопило відчуття сильної втоми. На обличчі О'Брайана знову з'явився вже знайомий відблиск дикого ентузіазму. Вінстон заздалегідь знав, що скаже О'Брайан. Що Партія прагнула влади не для своїх цілей, а лише для блага більшості. Що він прагнув влади, бо люди у своїй масі слабкі та боягузливі створіння, які не вміють розумно розпоряджатися свободою і дивитися правді в очі, тому ними треба управляти і систематично обманювати, і це має робити хтось більш сильний і розумний, ніж вони. Що людство робить вибір між свободою і щастям, і що для більшості щастя краще. Що Партія — це вічний захисник слабких, вона віддана вищій меті та творить зло в ім'я добра, жертвує власним щастям заради щастя інших. І найжахливіше, подумав Вінстон, що коли О'Брайан скаже це, він сам у це повірить. Це було видно по його обличчю. О'Брайан знав все. Знав у тисячу разів краще, ніж Вінстон. Він знав, який світ насправді, в яких жахливих умовах живуть люди, і що своєю брехнею і жорстокістю Партія навмисно утримує їх у цьому стані. Він все розумів, він все проаналізував і зважив — але це було не важливо, адже все виправдано кінцевою метою. «Що ти можеш зробити, — думав Вінстон, — проти божевільного, який розумніший за тебе, який уважно вислуховує твої аргументи, а потім просто продовжує наполягати на своєму божевіллі?»

«Ви керуєте нами для нашого ж блага», — тихо сказав він. «Ви вважаєте, що люди не здатні самі собою керувати, і тому…»

Він здригнувся і мало не закричав. Різкий спалах болю пронизав його тіло. Стрілка на шкалі досягла тридцяти п'яти.

«Це було нерозумно з вашого боку, Вінстоне, дуже нерозумно!» — сказав він. «Вам слід було б подумати, перш ніж говорити такі речі».

Він заспокоївся, потягнув важіль назад і продовжив:

«Тепер я відповім на своє питання. Партія прагне влади виключно заради самої влади. Нас не цікавить благо інших, нас цікавить виключно влада. Ні багатство, ні розкіш, ні довге життя, ні щастя — тільки влада, чиста влада. Що означає чиста влада, ви скоро зрозумієте. Ми відрізняємося від усіх олігархій минулого тим, що точно знаємо, що робимо. Всі інші, навіть ті, що були схожі на нас, були боягузами та лицемірами. Німецькі нацисти і російські комуністи дуже близько підійшли до нас у своїх методах, але у них ніколи не вистачало сміливості визнати свої істинні мотиви. Вони робили вигляд, а можливо, навіть вірили, що захопили владу вимушено, на обмежений час, і що вже не за горами утопія, де люди будуть вільні та рівні. Ми не такі. Ми знаємо, що ніхто ніколи не захоплює владу з наміром відмовитися від неї. Влада — це не засіб, це мета. Диктатуру встановлюють не для того, щоб захистити ідеї революції, революцію як раз починають для того, щоб встановити диктатуру. Мета переслідування — саме переслідування. Мета тортур — самі тортури. Мета влади — сама влада. Тепер ви мене розумієте?»

Вінстон був вражений, і вже не вперше, яким втомленим виглядало обличчя О'Брайана. Він був сильним, м'ясистим і жорстоким, він був сповнений розуму і свого роду пристрасного, але контрольованого служіння своїй справі, перед яким Вінстон відчував себе безпорадним. Але він втомився. Під очима були мішки, шкіра на вилицях обвисла. О'Брайан нахилився над ним, навмисно наближаючи до нього своє змучене обличчя.

«Ви думаєте, — сказав він, — що моє обличчя старе і втомлене. Ви думаєте, що я говорю тут вам про владу, а сам навіть не можу запобігти розкладанню власного тіла. Хіба ви не розумієте, Вінстоне, що індивід — це всього лише клітина? Втома клітини — це бадьорість організму. Хіба ми вмираємо, коли стрижемо нігті?»

Він відвернувся від ліжка і знову став ходити взад і вперед, поклавши одну руку до кишені.

«Ми — жерці влади», — сказав він. «Влада — це наш Бог. У даний час влада для вас — це всього лише слово. Але настав час пояснити вам, що таке Влада. Перше, що ви повинні зрозуміти, це те, що влада колективна. Індивід має владу лише у тій мірі, в якій він припинив бути індивідом. Вам же знайоме гасло Партії: «Свобода — це рабство». Вам коли-небудь спадало на думку, що його можна прочитати і в зворотному порядку? Рабство — це свобода. Коли людина одна — нехай навіть вона вільна — вона завжди зазнає поразки. Так і має бути, тому що кожна людина приречена на смерть, і це головний її недолік. Але якщо вона зможе повністю, беззастережно підкоритися, якщо зможе відмовитися від свого его, якщо зможе злитися з Партією, тоді вона і сама стане Партією, вона стане всемогутньою та безсмертною. Друге, що вам потрібно зрозуміти, це те, що влада передбачає владу над людьми. Над їх фізичними тілами, але, перш за все, над їх розумами. Влада над матерією — або зовнішньою реальністю, як би ви її там не називали — не має значення. Матерію ми вже контролюємо повністю».

На мить Вінстон забув про важель та шкалу. Він зробив люту відчайдушну спробу сісти, але ремені болісно врізалися йому в шкіру.

«Але як ви можете контролювати матерію?» — вибухнув він. «Ви ж не можете контролювати клімат або закон всесвітнього тяжіння. А ще хвороби, біль, смерть…»

Жестом руки О'Брайан перервав його.

«Ми контролюємо матерію, тому що контролюємо розум. Реальність знаходиться всередині черепа. Поступово ви це засвоїте, Вінстоне. Для нас немає нічого неможливого. Невидимість, левітація — все що завгодно. Якби я захотів, я міг би злетіти з цієї самої точки, наче та мильна бульбашка. Але я не хочу цього робити, тому що цього не хоче Партія. Ви повинні позбутися уявлень дев'ятнадцятого століття про закони природи. Ми самі створюємо закони природи».

«Але ви цього не робите! Ви навіть не господарі цієї планети. А як щодо Євразії та Остазії? Ви їх ще не перемогли».

«Це не важливо. Ми переможемо їх, коли нам це буде зручно. А навіть якщо і не переможемо, це не має значення. Ми можемо просто виключити їх з нашого життя. Океанія — от наш світ».

«Але ваш світ всього лише порошинка. Людина у ньому крихітна і безпорадна! Як довго вже існує світ, Земля? Протягом мільйонів років Земля була безлюдною».

«Нісенітниця. Земля така сама, як і ми, не старше. Як вона може бути старшою. Все існує лише в людській свідомості, за її межами немає нічого».

«Але в землі і в гірських породах повно кісток вимерлих тварин — мамонтів, мастодонтів і величезних рептилій, які жили тут задовго до появи людини».

«Ви коли-небудь бачили ці кістки, Вінстоне? Звичайно, ні. Їх вигадали біологи дев'ятнадцятого століття. До людини не було нічого. Після людей, якби всі вони якимось чином припинили існувати, теж не буде нічого. Поза свідомістю людини немає нічого».

«Але весь всесвіт знаходиться поза нами. Подивіться на зірки! Деякі з них віддалені від нас на мільйони світлових років. Вони недоступні для нас».

«Які ще зірки?» — байдуже сказав О'Брайан. «Це вогники в декількох кілометрах звідси. Якби ми захотіли, ми могли б доторкнутися до них, ми могли б навіть загасити їх. Земля — центр всесвіту. Сонце і зірки обертаються навколо неї».

Вінстон зробив ще одний різкий рух, намагаючись підвестися. Цього разу він нічого не сказав. О'Брайан знову заговорив, ніби відповідаючи на його мовчазне заперечення:

«У певних випадках, звичайно, це не так. Коли ми подорожуємо по океану або коли ми передбачаємо затемнення, ми часто вважаємо зручним стверджувати, що Земля обертається навколо Сонця, а зірки знаходяться на відстані мільйонів і мільярдів кілометрів. Але що з того? Ви думаєте, що нам не під силу створити подвійну систему астрономії? Зірки можуть бути близькими або далекими, в залежності від того, що нам потрібно. Як ви думаєте, нашим вченим це не під силу? Хіба ви забули про дводумство?»

Вінстон відкинувся назад на ліжко. Що б він не сказав, миттєва відповідь О'Брайана відправляла його у розумовий нокаут. І все ж він знав, він знав, що він мав рацію. Віра в те, що нічого не існує поза людською свідомістю… адже повинен бути спосіб спростувати це. Хіба не було доведено ще дуже давно, що це помилка? Для цього навіть був спеціальний термін, тільки він забув який. Слабка усмішка тремтіла в куточках рота О'Брайана, коли він дивився на Вінстона зверху вниз.

«Я ж казав вам, Вінстоне, — сказав він, — філософія то не ваше. Слово, яке ви намагаєтеся згадати — соліпсизм. Але ви помиляєтеся, це не соліпсизм. Колективний соліпсизм, якщо хочете. Але це щось інше, навіть, я б сказав, щось протилежне. Але ми відволіклися від теми», — додав він вже іншим тоном. «Справжня влада, влада, за яку ми повинні боротися і вдень, і вночі — це влада не над речами, а над людьми». Він зробив паузу і на мить знову мав вигляд шкільного вчителя, який запитує багатообіцяючого учня: «Як одна людина стверджує свою владу над іншою, Вінстоне?»

Вінстон задумався.

«Змушуючи її страждати», — сказав він.

«В яблучко. Змушуючи її страждати. Простої покори недостатньо. Якщо людина не страждає, як ви можете бути впевнені, що вона підпорядковується вашій волі, а не своїй? Влада полягає в заподіянні болю і приниженні. Влада полягає в тому, щоб розірвати людську свідомість на шматки, а потім зібрати її воєдино в тому вигляді, в якому хочете ви. Тепер ви розумієте, який світ ми створюємо? Це повна протилежність дурним гедоністичним утопіям, які уявляли собі старі реформатори. Наш світ — це світ страху, зради і мук, світ тих, хто топче, і тих, кого топчуть, світ, який у міру свого вдосконалення буде ставати не менш, а тільки більш безжалісним. Прогрес у нашому світі буде спрямований на заподіяння ще більшого болю і страждань. Колишні цивілізації стверджували, що вони засновані на любові та справедливості. Наша заснована на ненависті. У нашому світі не буде ніяких почуттів та емоцій, крім страху, гніву, радості перемоги та самознищення. Все інше ми ліквідуємо. Ми активно викорінюємо способи мислення, які ще залишилися з дореволюційних часів. Ми вже розірвали зв'язок між батьками та дитиною, між чоловіком і жінкою, навіть просто між однією людиною та іншою. Більше ніхто не довіряє ні дружині, ні дитині, ні другу. А в недалекому майбутньому взагалі не буде ні дружин, ні друзів. При народженні дітей забиратимуть у матерів, як яйця у курки. Статевий інстинкт буде викорінений. Розмноження буде щорічною формальністю, як продовження продовольчої картки. Ми ліквідуємо оргазм, люди більше не будуть його відчувати. Над цим уже працюють наші неврологи. Не буде іншої вірності, крім вірності Партії. Не буде іншої любові, крім любові до Старшого Брата. Не буде іншого сміху, крім радісного сміху над переможеним ворогом. Не буде мистецтва, літератури, науки. Коли ми станемо всемогутніми, наука нам більше не знадобиться. Не буде відмінності між красою та потворністю. Не буде ні допитливості, ні задоволення від життя як такого. Все, що приносить задоволення, буде знищено. Але завжди — не забувайте про це, Вінстоне — завжди буде сп'яніння владою, і чим далі, тим воно буде сильнішим. Кожна мить буде пронизана радістю перемоги, насолодою від того, що ворог безпорадний і пригнічений. Якби майбутнє можна було зобразити на плакаті, це був би черевик, яке топче обличчя людини — вічно».

Він замовк, наче чекав, що Вінстон почне заперечувати. Але Вінстон лише ще сильніше втиснувся у ліжко. Він нічого не міг сказати. Його серце завмирало у німому жаху від промов О'Брайана. Той продовжував:

«І пам'ятайте, що так буде завжди. Завжди буде обличчя, по якому буде топтатися наш важкий черевик. Завжди знайдеться який-небудь єретик або ворог держави, якого можна буде (знову і знову) принижувати та ламати. Все, що ви пережили з тих пір, як опинилися в наших руках, триватиме вічно, і навіть буде ставати гірше. Шпигунство, зради, арешти, тортури, страти, зникнення ніколи не припиняться. Це буде світ жаху і домінування. Чим сильніше ставатиме Партія, тим менш терпимою вона буде. Чим слабкіша опозиція, тим жорсткіше деспотизм. Гольдштейн і його єретичні ідеї теж будуть жити вічно. Кожного дня, кожну хвилину їх будуть громити, спростовувати, висміювати, обпльовувати, і все ж вони завжди будуть виживати. Драма, яку я розігрував з вами протягом останніх семи років, буде розігруватися знову і знову, покоління за поколінням, завжди в більш тонких і хитрих формах. Єретик завжди буде під нашим контролем, він буде кричати від болю, він буде зломлений та мерзенний — і, врешті-решт, він повністю раскається, ми врятуємо його від нього самого, і за це він добровільно впаде до наших ніг. Ось світ, який ми створюємо, Вінстоне. Світ вічної перемоги, вічного тріумфу, вічного і безмежного домінування — світ вічної влади Партії. Я бачу, що ви вже починаєте розуміти, яким буде цей світ. Але в кінцевому рахунку ви не просто це зрозумієте, ви приймете це, ви будете це заохочувати, ви станете частиною цього».

Вінстон трохи отямився. «Ви не зможете!» — слабо сказав він.

«Що ви маєте на увазі, Вінстоне?»

«Вам не вдасться створити світ, який ви щойно описали. Це всього лише мрія. Це неможливо».

«І чому ж?»

«Неможливо побудувати цивілізацію на страху, ненависті і жорстокості. Вона не зможе існувати довго».

«Чому ні?»

«Вона не життєздатна, в ній не буде життєвої сили. Вона впаде, самознищиться».

«Нісенітниця. Ви вбили собі у голову, що ненависть виснажує більше за любов. Але чому ви так вирішили? А навіть якщо і так, то яка різниця? Припустимо, ми вирішили швидше виснажуватись. Припустимо, ми прискоримо темп людського життя настільки, що до тридцяти років люди будуть вже ні на що не здатними овочами. І що з цього? Хіба ви ще не зрозуміли, що смерть індивіда не означає смерть Партії? Партія безсмертна».

Як завжди, його слова штовхнули Вінстона у прірву безпорадності. Більш того, він боявся, що якщо буде і далі наполягати на своїй незгоді, О'Брайан знову візьметься за важіль. І все ж він не міг мовчати. Слабо, без аргументів, висловлюючи лише німий жах перед тим, що сказав О'Брайан, він вимовив:

«Я не знаю, та мені й все одно. Але у вас нічого не вийде. Щось вас переможе. Життя переможе вас».

«Ми контролюємо життя, Вінстоне, на всіх його рівнях. Ви уявили, що є щось, зване людською природою, яка буде обурена тим, що ми робимо, і повстане проти нас. Але саме ми і створюємо людську природу. Люди нескінченно піддатливі. Чи, може, ви повернулися до своєї старої ідеї, що пролетарі або раби повстануть і скинуть нас? Викиньте це з голови. Вони безпорадні, як худоба. Людство — це Партія. Всі, хто за її межами — безпорадні та не важливі».

«Мені все одно. Врешті-решт вони вас переможуть, вони повалять вашу владу. Рано чи пізно вони зрозуміють, хто ви такі, а потім розірвуть вас на шматки».

«Мені цікаво, у вас є якісь реальні підстави думати, що це станеться? З чого ви це взяли?»

«Ні. Але я вірю в це. Я знаю, що на вас чекає поразка і крах. У всесвіті є щось, не знаю, якийсь дух, якийсь принцип, який вам ніколи не здолати».

«Ви вірите у Бога, Вінстоне?»

«Ні».

«Тоді що ж це за принцип, який нас переможе?»

«Я не знаю. Людський дух».

«А ви вважаєте себе людиною?»

«Так».

«Якщо ви людина, Вінстоне, то ви останній у своєму роді. Ваш вид вимер. На зміну вам прийшли Ми. Ви розумієте, що ви залишилися один? Ви поза історією, вас не існує».

Його тон змінився, і він сказав різкіше: «Ви вважаєте себе вищим за нас в моральному сенсі, нас, таких брехливих і жорстоких?»

«Так, я вважаю себе вищим».

О'Брайан нічого не сказав. Раптом заговорили ще два голоси. В одному з них Вінстон впізнав свій власний голос. Це був аудіозапис його розмови з О'Брайаном у ніч, коли він нібито вступив до лав Братства. Він слухав, як обіцяв брехати, красти, підробляти, вбивати, заохочувати вживання наркотиків і проституцію, поширювати венеричні хвороби, плеснути кислотою в обличчя дитині. О'Брайан відмахнувся, наче кажучи, що далі слухати не було сенсу. Він повернув перемикач, і голоси стихли.

«Піднімайтеся», — сказав він.

Ремені ослабли самі собою. Вінстон спустив ноги на підлогу і не твердо став.

«Що ж, Вінстоне, остання людина на землі, — сказав О'Брайан, — хранитель людського духу. Зараз ви побачите себе таким, яким ви є насправді. Зніміть одяг».

Вінстон розв'язав мотузку, яка тримала його комбінезон. Блискавку з нього давно вирвали. Він не міг згадати, чи роздягався він хоч раз з тих пір, як його заарештували. Під комбінезоном його тіло прикривали брудні жовтуваті лахміття, в яких він впізнав залишки спідньої білизни. Спустивши їх на підлогу, він побачив в дальньому кутку кімнати дзеркало з трьома стулками. Він підійшов до нього і завмер. У нього вирвався мимовільний крик.

«Ну, що ж ви, підходьте, сміливіше, Вінстоне», — сказав О'Брайан. «Встаньте між стулками дзеркала. Помилуйтеся на себе ще з боку».

Він зупинився. Те, що він бачив, жахало. До нього наближалася згорблена, сірого кольору, схожа на скелет істота. Лякав не просто той факт, що у цій істоті він впізнав себе, жахало те, що людину взагалі можна довести до такого стану. Він підійшов ближче до дзеркала. Через те, що він був страшенно згорблений, здавалося, наче істота випинає обличчя вперед. Це було виснажене обличчя з шишкуватим чолом, лисим черепом, гачкуватим носом, синюшними від численних побоїв вилицями і диким, спантеличеним поглядом. Щоки запалі і зморшкуваті, губи тонкі та бліді. Так, це без сумніву було його обличчя, але йому здавалося, що воно змінилося більше, ніж він змінився всередині. Емоції, які відбилися на його обличчі, не відповідали тому, що він відчував насправді. Він помітно облисів. Спочатку йому здалося, що він ще й посивів, але це просто його череп став сірого кольору. Все його тіло стало сірим від старого бруду, за винятком хіба що обличчя та рук. Місцями з-під бруду проглядали червоні шрами від ран, а варикозна виразка на щиколотці кровила та перетворилася на якесь запалене місиво, вкрите сухою потрісканою шкірою. Але найбільше його злякала худорлявість. Ребра виступали як у скелета, ноги висохли так, що коліна здавалися товщі за стегна. Тепер він зрозумів, чому О'Брайан сказав йому подивитися на себе збоку. Викривлення хребта було жахливим. Кістляві плечі були зігнуті вперед так, що в грудях утворилася западина. Худа шия, здавалося, ось-ось зламається під вагою голови. Якби його запитали, він сказав би, що перед ним шістдесятирічний стариган, що страждає від невиліковної хвороби.

«Але ж ви думали, — сказав О'Брайан, — що моє обличчя, обличчя члена Внутрішньої Партії, виглядає старим і стомленим. А що ви думаєте про власне обличчя?»

Він схопив Вінстона за плече і різко розвернув його обличчям до себе.

«Подивіться на себе! Подивіться на цей огидний бруд по всьому вашому тілу, подивіться на бруд між пальцями ніг. Подивіться на рану, що кровоточить на вашій нозі. Ви знаєте, що від вас смердить, як від козла? Напевно, ви вже й звикли до цього смороду. Подивіться на своє виснажене кістляве тіло. Погляньте-но! Я можу обхопити ваш біцепс двома пальцями. Я можу зламати вашу шию, як сірник. Ви знаєте, що схудли на двадцять п'ять кілограмів з тих пір, як потрапили до нас? Ваше волосся випадає клаптями. Подивіться!» Він схопив Вінстона за волосся і вирвав жмут. «Відкрийте свій рот. У вас залишилося скільки, дев'ять, десять, одинадцять зубів? Скільки їх було, коли ви потрапили сюди? А ті поодинокі пеньки, що у вас залишилися, теж скоро випадуть. Подивіться!»

Він схопив один з передніх зубів Вінстона великим і вказівним пальцем. Вінстон відчув укол болю. О'Брайан вирвав хиткий зуб з коренем, і жбурнув його через всю кімнату.

«Ви гниєте заживо, — сказав він, — ви розпадаєтесь на частини. Що ви зараз? Мішок огидного бруду. Тепер поверніться і знову подивіться у дзеркало. Бачите істоту перед вами? Це остання людина на землі. Якщо ви людина, то ось яке воно ваше людство. А тепер одягайтеся».

Вінстон почав одягатися повільними закостенілими рухами. До цього моменту він, здавалося, не помічав, який він худий і слабкий. У його голові крутилася тільки одна думка, що, мабуть, він пробув у цьому місці довше, ніж припускав. Раптом, коли він поправляв свої жалюгідні лахміття, його охопило почуття жалю до свого понівеченого тіла. Сам того не бажаючи, він плюхнувся на маленький табурет, який стояв біля ліжка, і заплакав. Він усвідомлював своє каліцтво, свій огидний вигляд — купа кісток у брудній спідній білизні. Він сидів і плакав у яскравому білому світлі, і не міг зупинитися. О'Брайан майже ласкаво поклав руку йому на плече.

«Це не буде тривати нескінченно», — сказав він. «Ви можете припинити це, коли захочете. Все залежить від вас самих».

«Це ви зробили!» — ридав Вінстон. «Ви довели мене до цього стану».

«Ні, Вінстоне, ви самі себе довели. Ви почали це, коли протиставили себе Партії. Все це вже було закладено у вашому першому вчинку. З вами не сталося нічого такого, чого ви самі не передбачали».

Він зробив паузу, а потім продовжив:

«Ми перемогли вас, Вінстоне. Ми вас зломили. Ви бачили, яким стало ваше тіло. Ваш розум перебуває в такому самому стані. Не думаю, що у вас залишилося багато гордості. Вас били ногами, кийками та батогами, вас ображали, ви кричали від болю, ви борсалися по підлозі у власній крові та блювоті. Ви благали про пощаду, ви всіх і все зрадили. Ви нікчема. Як ви думаєте, чи може людина впасти ще нижче?»

Вінстон припинив плакати, хоча сльози все ще котилися з його очей. Він глянув на О'Брайана.

«Я не зрадив Джулію», — сказав він.

О'Брайан задумливо подивився на нього. «Так, не зрадили, — сказав він, — це абсолютно вірно. Ви не зрадили Джулію».

Серце Вінстона знову наповнилося якоюсь незламною повагою до цієї людини. «Який блискучий розум, — подумав він, — який розум!» О'Брайан завжди бачив саму суть, він завжди все розумів. Будь-хто інший одразу відповів би, що він зрадив Джулію. Адже під тортурами можна витягнути з людини все, що завгодно. Він міг сказати, що Вінстон здався і все їм розповів — про її звички, характер, про її минуле, що він описував у найдрібніших деталях все, що відбувалося під час їхніх зустрічей, що він говорив їй, а вона йому, про їжу, крадькома куплену на чорного ринку, про їх любовні втіхи, про те, як вони вигадували різні способи нашкодити Партії. І все ж, у тому сенсі, в якому Вінстон зараз мав на увазі це слово, він не зрадив її. Він не припиняв любити її, його почуття до неї залишилися колишніми. І О'Брайан зрозумів, що він мав на увазі, без будь-яких пояснень.

«Скажіть, — сказав він, — як скоро мене вб'ють?»

«На це може піти багато часу», — сказав О'Брайан. «Ви міцний горішок. Але не втрачайте надію. Все рано чи пізно виліковуються. І ось коли цей момент настане, тоді ми вас і вб'ємо».

### Розділ 4

Він відчував себе набагато краще. Він набирав вагу і ставав сильнішим з кожним днем, якщо в даному випадку взагалі доречно говорити про дні.

Яскраве біле світло та гудіння були такими самими, як і завжди, але камера була трохи зручнішою, ніж ті, в яких він перебував до цього. На ліжку була подушка і матрац. А ще там був стілець, на якому можна було сидіти. Одного разу йому навіть дозволили поніжитися у ванній, і тепер в його камері стояв металевий таз, де він міг досить часто митися. Йому навіть давали теплу воду, щоб це робити. Йому видали нову спідню білизну і чистий комбінезон. Вони помазали його варикозну виразку заспокійливої маззю. Йому вирвали зуби, які ще залишилися, і вставили новий зубний протез.

Минали тижні, а може й місяці. Тепер він міг навіть стежити за часом, оскільки його годували через певні проміжки часу. За його підрахунками, його годували тричі на добу. Правда, він поки не міг визначити, чи отримує він їжу вдень або вночі. Їжа була напрочуд поживною та смачною, кожен третій прийом їжі містив м'ясо. Одного разу йому навіть дали пачку сигарет. Сірників не дали, але мовчазний охоронець, який приносив йому їжу, запалював йому сигарету. Перша спроба покурити, щоправда, була не дуже вдалою, його знудило, але він не здавався, і викурював по пів цигарки після кожного прийому їжі, розтягнувши тим самим пачку на досить довгий час.

Йому дали білу грифельну дошку з прив'язаним до неї недогризком олівця. Спочатку він нею не користувався. Він все ще був млявим і слабким. Часто він просто нерухомо лежав від одного прийому їжі до іншого, а іноді провалювався у сон, якесь незрозуміле забуття, після якого відкрити очі коштувало чималих зусиль. Він давно звик спати при яскравому світлі. Як він зауважив, різниці майже не було, за винятком того, що сни були більш зв'язними. Йому майже завжди щось снилось, це були щасливі сни. То він був у Золотій Країні, то сидів серед величезних, залитих сонцем руїн зі своєю матір'ю, Джулією та О'Брайаном — він нічого не робив, просто сидів на сонці і розмовляв про повсякденні речі. Коли він прокидався, то в основному думав про свої сни. Тепер, коли больовий стимул зник, він немов втратив здатність до розумових зусиль. Він не нудьгував, йому не хотілося ні розмовляти, ні робити щось. Його цілком влаштовувало, що він один, що його не б'ють і не допитують, що він чистий і їсть вдосталь.

Поступово він став спати менше, але все ще не відчував бажання вставати з ліжка. Все, що він хотів, це лежати тихо і відчувати, як його тіло накопичує сили. Він регулярно ощупував себе, намагаючись переконатися, що це не ілюзія, і що його м'язи дійсно стали круглішими, а шкіра підтягнулася. Врешті-решт він остаточно переконався, що дійсно набирає вагу, і що його стегна тепер точно були товщими за коліна. Після цього, спочатку, щоправда, неохоче, він почав регулярно робити зарядку. Через деякий час він ходив по камері по три кілометри за день (дистанцію він вимірював за допомогою кроків), а його опущені плечі стали триматися більш прямо. Він спробував виконати більш складні вправи, а коли не зміг, йому стало соромно за себе. Пересуватися він міг лише повільно, він не міг утримати табуретку на витягнутій руці, він не міг встояти на одній нозі і весь час падав. Він присів навпочіпки і виявив, що ледь зумів встати, при цьому він відчував пекучий біль у литках і стегнах. Він ліг на підлогу і спробував зробити віджимання. Безнадійно, він не зміг піднятися і на сантиметр. Але через кілька днів — точніше через кілька прийомів їжі — він здійснив цей подвиг. Через деякий час він уже міг віджиматися по шість разів поспіль. Він навіть почав пишатися своїм тілом, і він плекав надію, що й обличчя його теж стало виглядати нормальним. Лише коли він випадково торкався своєї лисої голови, він згадував зморшкувате, спотворене обличчя, яке дивилося тоді на нього з дзеркала.

Його розум теж став більш активним. Він сідав на ліжко, притулившись до стіни, брав грифельну дошку і наполегливо працював над своїм перевихованням.

Він здався, капітулював, з цим він вже змирився. Насправді, як він тепер розумів, він був готовий здатися ще задовго до того, як прийняв це рішення. З того моменту, як він опинився в Міністерстві Любові, а може, ще в ті хвилини, коли вони з Джулією стояли безпорадно посеред кімнати над крамничкою містера Чаррінгтона, поки залізний голос з телеекрану говорив їм, що робити, він усвідомив своє легкодумство, всю дурість своєї спроби протистояти Партії. Тепер він знав, що сім років Поліція Думок спостерігала за ним, як за жуком під збільшувальним склом. Не було жодного вчинку, жодного слова, вимовленого вголос, яке сховалося від їх пильного погляду, навіть жодної думки, яку вони не змогли розпізнати. Навіть порошинку на обкладинці його щоденника вони обережно клали на місце. Йому програвали звукові доріжки, показували фотографії. На деяких фотографіях були вони з Джулією. Так, навіть… Він не міг більше боротися з Партією. Мабуть, Партія все ж права. Адже як міг помилятися безсмертний колективний мозок? За якими зовнішніми критеріями можна перевірити її судження? Здоровий глузд це все ж таки просто статистика. Все, що потрібно — це навчитися думати так, як думають вони. Тільки і всього!

Олівець у пальцях здавався товстим і незручним. Він почав записувати те, що спадало йому на думку. Спочатку він написав великими незграбними літерами:

> СВОБОДА — ЦЕ РАБСТВО

Потім майже одразу він написав:

> 2 + 2 = 5

Але потім трапилася наче якась заминка. Його розум ніби від чогось ухилявся, відмовлявся зосередитися. Він знав, що потрібно написати далі, але ніяк не міг згадати. Коли він все ж згадав, це прийшло не саме по собі, Вінстон прийшов до цього шляхом логічних міркувань. Він написав:

> ВЛАДА — ЦЕ БОГ

Він з усім змирився, все прийняв. Минуле можна було змінити. Минуле ніколи не змінювалося. Океанія воювала з Остазією. Океанія завжди воювала з Остазією. Джонс, Ааронсон і Рузерфорд дійсно скоїли злочини, в яких їх звинувачували. Він ніколи не бачив фотографію, яка спростовувала їх провину. Її ніколи не існувало, він її вигадав. Він пам'ятав, що пам'ятав факти, які говорили зворотне, але це були помилкові спогади, самообман. Як все просто! Все, що було потрібно, це просто здатися. Це все одно, що плисти проти течії — як не старайся, вона відносить тебе назад. А потім ти раптом вирішуєш повернути назад і плисти за течією, а не боротися з нею. Нічого не змінилося, крім твого власного ставлення до цього: чому бути, того не минути. Він і сам не розумів, чому став бунтівником. Все просто, але…

Що завгодно може бути істиною. Так звані закони природи — маячня. Закон всесвітнього тяжіння — маячня. «Якби я хотів, — сказав тоді О'Брайан, — я міг би злетіти з цієї самої точки, наче та мильна бульбашка». Вінстон все обдумав. «Якщо він думає, що відривається від підлоги, і якщо я одночасно думаю, що бачу, як він це робить, то це відбувається». Раптом, як уламок розтрощеного штормом корабля спливає на поверхню води, так і на поверхню його свідомості сплила думка: «Насправді цього не відбувається. Все це лише у моїй уяві. Це галюцинація». Він миттєво відкинув цю думку. Помилка була очевидною. Це передбачало, що десь, поза ним самим, існує «реальний» світ, в якому відбуваються «справжні» речі. Але звідки взятися такому світу? Про світ ми знаємо лише те, що міститься у нашій свідомості. Все, що відбувається, відбувається в нашій свідомості. Все, що відбувається у свідомості всіх людей, відбувається в дійсності.

Він доволі легко виявив та заблокував цю помилку у своїй свідомості, тому йому не загрожувала небезпека піддатися їй. Проте він зрозумів, що це ніколи навіть не повинно було спадати йому на думку. Розум повинен утворювати сліпу пляму щоразу, коли виникає небезпечна думка. Процес повинен бути автоматичним, інстинктивним. Вони називали це на новомові ДУМКОБЛОК.

Він почав практикуватись у думкоблоці. Він уявляв собі якісь твердження, наприклад, «Партія стверджує, що Земля пласка» або «Партія стверджує, що лід важчий за воду», і вчився не бачити або не розуміти аргументи, які їм суперечили. Це було непросто. Для цього була потрібна здатність міркувати та імпровізувати. Арифметичні хитрощі, які ховалися за таким твердженням, як «два плюс два дорівнює п'ять», щоправда, поки були за межами його розуміння. Для цього теж потрібна була свого роду розумова гнучкість, здатність в один момент робити хитромудрі логічні висновки, а в інший не усвідомлювати грубі логічні помилки. Дурість була так само необхідна, як і розум, і тренуватися бути навмисне дурним було геть не легко.

Весь цей час десь глибоко у його свідомості крутилось питання, як скоро вони його застрелять. «Все залежить від вас самих», — сказав тоді О'Брайан, але Вінстон знав, що він ніяк свідомо не міг наблизити цей момент. Це може статися через десять хвилин або через десять років. Вони могли тримати його роками в одиночній камері, вони могли відправити його до трудового табору, вони могли звільнити його на деякий час, як вони іноді робили. Цілком можливо, що до того, як його вб'ють, вся драма його арешту і допиту розіграється наново. Точно було одне — смерть ніколи не наставала, поки ти її чекаєш. Традиція — така собі негласна традиція, тобто якимось чином ти це знаєш, хоча ніколи ні від кого не чув — полягала у тому, що вони завжди стріляють ззаду, завжди у потилицю, завжди без попередження, коли ти йдеш по коридору від однієї камери до іншої.

Одного дня… Хоча слово «день» було не зовсім доречним, бо це так само могло бути і посеред ночі… Так ось, одного разу Вінстон впав у якесь дивне блаженне забуття. Він йшов по коридору, чекаючи на кулю. Він знав, що це станеться з хвилини на хвилину. Все було вирішено, погоджено. Більше не було сумнівів, суперечок, болю, страху. Його тіло було здоровим і сильним. Він йшов легко, кожен рух приносив йому радість, немов він гуляв по галявині на чистому повітрі у прекрасний сонячний день. Його більше не було у вузьких білих коридорах Міністерства Любові, він був у величезному залитому сонцем коридорі завширшки кілометр, по якому він, здавалося, йшов у трансі, викликаному наркотиками. Він був у Золотій Країні, ступав по стежці через старе пасовище. Він відчував під ногами коротку свіжу траву, а обличчя його пестив приємний легкий вітерець. На протилежному боці лугу гілки в'язів легенько погойдувалися, а десь поблизу був чистий струмок, у водах якого під вербами борсалася риба.

Він здригнувся і прокинувся від жаху. По хребту котився холодний піт. Він чув, як голосно кричить:

«Джулія! Джулія! Джулія, любове моя! Джулія!»

На мить у нього виникла приголомшливо реальна галюцинація, що вона тут. Здавалося, вона була не просто поруч з ним, вона була всередині нього, немов стала частиною нього самого. У цю мить він любив її набагато більше, ніж будь-коли, більше, ніж коли вони були разом і вільні. Він знав, що вона десь є, вона жива і потребує його допомоги.

Він витягнувся на ліжку і спробував зібратися з думками. Що він накоїв? Скільки років він додав до свого рабства цим моментом слабкості?

Вже за мить він почує зовні тупіт черевиків. Вони не залишать такий спалах безкарним. Тепер вони зрозуміють, якщо ще раніше не зрозуміли, що він порушує угоду, яку уклав з ними. Він підкорився Партії, але як і раніше ненавидить її. До того, як він потрапив сюди, йому вдавалося приховувати свій єретичний розум за видимістю конформізму. Тепер він перейшов на новий рівень: у розумі він здався, але він сподівався все ж зберегти недоторканним те невелике, що залишилося у нього всередині, в серці. Він знав, що це було неправильно, але вважав за краще помилятися. Вони це зрозуміють, О'Брайан зрозуміє. Його видав один єдиний дурний крик.

Йому доведеться починати все спочатку. На це можуть піти роки. Він провів рукою по обличчю, намагаючись познайомитися зі своєю новою зовнішністю. На щоках глибокі борозни, вилиці гострі, ніс приплюснутий. Крім того, з тих пір, як він востаннє бачив себе у дзеркалі, йому зробили зубний протез. Вінстон подумав, що доволі складно керувати емоціями на своєму обличчі, коли не знаєш, як воно навіть виглядає. У будь-якому випадку простого контролю над мімікою недостатньо. Вперше він усвідомив, що якщо хочеш зберегти секрет, потрібно приховати його навіть від самого себе. Ти ніби повинен весь час пам'ятати, що він є, але до тих пір, поки він тобі не знадобиться, ти ніколи не повинен дозволяти йому спливати у твоїй свідомості в будь-якій формі. З цього моменту він повинен не лише правильно мислити, він повинен правильно відчувати і бачити правильні сни. І весь цей час він повинен тримати свою ненависть під замком глибоко всередині себе, це має бути як пухлина, про яку людина може навіть не підозрювати — вона наче і є частиною нього самого, але при цьому вона не відповідає за щоденне функціонування організму. І ось одного дня настає час, коли вона виходить назовні і вже нічого не можна з цим зробити.

Колись вони все ж пристрелять його. Дізнатися заздалегідь, коли це станеться, неможливо, але за кілька секунд до цього з'являється свого роду передчуття. Стріляють завжди ззаду, коли йдеш по коридору. Йому вистачить і десяти секунд, щоб те, що сиділо всередині нього, вийшло назовні. Він не скаже ані слова, він не уповільнить крок, жоден мускул на його обличчі не ворухнеться — і тут, раптово він скине маску, і глибоко заховане почуття буде вже не спинити! Гнів усередині нього запалиться і шквальний вогонь ненависті вирветься з усіх гармат. Ненависть наповнить його, як величезне ревуче полум'я. І майже в ту саму мить бац — постріл, і куля увійде в його голову, може, занадто рано, а може занадто пізно. Вони винесуть йому мізки, так і не виправивши їх. Єретична думка залишиться безкарною, він не покається, він назавжди залишиться для них недосяжним. Їх уявна досконалість дасть тріщину, як його пробитий череп. Померти ненавидячи їх — ось вона справжня свобода.

Він заплющив очі. Це важче, ніж звичайна розумова дисципліна. Йшлося про те, щоб принизити себе, скалічити. Йому доведеться зануритися у найбрудніший бруд, досягти самого дна болота. А що в цьому найжахливіше і найогидніше? Він подумав про Старшого Брата, його образ сплив у його свідомості якось мимоволі. Величезне обличчя (через те, що він постійно бачив його на плакатах, він завжди вважав його завширшки з метр) з важкими чорними вусами і очима, які стежили за тобою, куди б ти не йшов. Які були його справжні почуття до Старшого Брата?

У коридорі почувся важкий тупіт черевиків. Сталеві двері з брязкотом відчинились. О'Брайан увійшов до камери. Позаду нього був офіцер з восковим обличчям і охоронці у чорній формі.

«Встаньте», — сказав О'Брайан. «Підійдіть сюди».

Вінстон став навпроти нього. О'Брайан узяв Вінстона за плечі своїми сильними руками і уважно подивився на нього.

«Ви думали обдурити мене», — сказав він. «Це було нерозумно. Станьте рівніше. Подивіться мені в очі».

Він зробив паузу і продовжив більш м'яким голосом:

«Вам уже краще. У розумовому плані ви вже майже нормальний. А ось в емоційному ви так і не змогли досягти прогресу. Скажіть мені, Вінстоне, і пам'ятайте, ніякої брехні, ви ж чудово знаєте, що я завжди розпізнаю брехню, скажіть мені, які ваші справжні почуття до Старшого Брата?

«Я ненавиджу його».

«Ви ненавидите його. Добре. Тоді настав час зробити останній крок. Ви повинні полюбити Старшого Брата. Недостатньо підкорятися йому, ви повинні любити його».

Він відпустив Вінстона, злегка підштовхнувши його до охоронців.

«Кімната 101», — сказав він.

### Розділ 5

На кожному етапі свого ув'язнення він знав або йому здавалося, що він знав, у якій саме частині будівлі без вікон він знаходився. Йому здавалося, що він відчував невелику різницю у тиску повітря. Камери, в яких його били охоронці, були нижче рівня землі. Кімната, де його допитував О'Брайан, була високо під дахом. Місце, де він перебував зараз, було глибоко під землею, настільки глибоко, наскільки це було можливо.

Кімната 101 виявилася більшою, ніж більшість камер, у яких його тримали. Але він майже не бачив, що його оточувало. Він лише помітив, що навпроти нього стояли два невеликих столики, кожен з яких був вкритий зеленим сукном. Один був всього в метрі або двох від нього, інший стояв трохи далі, біля дверей. Вінстон був пристебнутий ременями до стільця так туго, що не міг поворухнути навіть головою. Ззаду голову фіксувало щось на зразок підголівника, тож дивитися він міг тільки прямо перед собою.

Кілька секунд він був один, потім двері відчинилися, і увійшов О'Брайан.

«Пам'ятаєте, як одного разу ви запитали мене, — сказав О'Брайан, — що відбувається у кімнаті 101? Я сказав вам, що ви вже знаєте відповідь. Всі це знають. Те, що відбувається у кімнаті 101 — це найгірше, що може бути на світі».

Двері знову відчинилися. Увійшов охоронець, в руках він ніс щось на зразок клітки або кошика. Він поставив це на дальній стіл. О'Брайан стояв так, що за ним Вінстон не міг розгледіти, що то було.

«Найгірше у світі, — сказав О'Брайан, — різне для кожної людини. Це може бути поховання живцем або смерть від вогню, або утоплення, або ще п'ятдесят інших різновидів смертей. Бувають випадки, коли це досить банальна річ, навіть не смертельна».

Він відійшов трохи вбік, щоб Вінстон краще бачив річ на столі. Це була металева клітка прямокутної форми з ручкою нагорі для перенесення. Спереду було прикріплено щось схоже на фехтувальну маску, увігнутою стороною назовні. Хоча до клітки було три або чотири метри, він бачив, що вона була розділена вздовж на два відсіки, і що в кожному було якась тварина. Це були пацюки.

«У вашому випадку, — сказав О'Брайан, — найгірше у світі — це пацюки».

Якесь нестримне тремтіння, наче передчуття якогось нестерпного жаху, страх перед невідомим, пронизало тіло Вінстона, як тільки він вперше побачив клітку. Зараз він раптово усвідомив функцію прикріпленої до неї маски. Все всередині нього немов перетворилося на желе.

«Ви не зробите цього!» — закричав він високим надламаним голосом. «Ви не можете, не можете! Ні, тільки не це!»

«Пам'ятаєте, — сказав О'Брайан, — момент паніки у вашому сні? Перед вами була стіна пітьми, ревіння у вухах. По той бік стіни було щось жахливе. Ви знали, що знаєте, що це таке, але не наважувалися витягнути це назовні, на світло. По той бік стіни були щури».

«О'Брайане!» — сказав Вінстон, намагаючись стримати голос. «У цьому немає необхідності. Що ви хочете, щоб я зробив?»

О'Брайан не дав прямої відповіді. Іноді він говорив, немов читав якусь лекцію на семінарі — він задумливо дивився вдалину, начебто звертався до аудиторії десь за спиною Вінстона.

«Самого болю як такого, — сказав він, — не завжди буває достатньо. Трапляються випадки, коли людина чинить опір болю аж до самого моменту смерті. Але для кожного є щось нестерпне, те, про що не можна навіть подумати. Справа тут не у мужності чи боягузтві. Якщо ви падаєте з висоти, хапатися за мотузку не буде боягузтвом. Якщо ви винирнули з води, не буде боягузтвом наповнити легені повітрям. Це просто інстинкт, якого не можна позбутися, який не можна знищити. Те саме і з пацюками. Для вас вони нестерпні. Це форма тиску, якій ви не можете протистояти, навіть якби захотіли. Ви зробите те, що від вас вимагається».

«Але що це, що? Як мені це зробити, якщо я не знаю, що саме повинен зробити?»

О'Брайан підняв клітку і переніс її до ближнього столу. Він обережно поставив її на сукно. Вінстон чув, як кров пульсує в його вухах. У нього було відчуття повної самотності та безпорадності. Він був посеред величезної рівнини, пласкої пустелі, залитої сонячним світлом, через яку всі звуки долинали до нього з великих відстаней. Але клітка зі щурами була лише у двох метрів від нього. Це були величезні щури. Вони були якраз у тому віці, коли їх морда стає тупою і жорстокою, а хутро стає коричневого кольору, а не сірого.

«Пацюки, — сказав О'Брайан, все ще звертаючись до своєї невидимої аудиторії, — хоча і гризуни, але м'ясоїдні. Ви знаєте про це. Ви напевно чули про те, що відбувається у бідних кварталах міста. Є там такі місця, де жінки не наважуються залишати дитину одну в будинку навіть на п'ять хвилин, бо щури обов'язково нападуть на неї. За досить короткий час вони розірвуть плоть дитини до кісток. Також вони нападають на хворих або вмираючих. Вони демонструють вражаючий інтелект, знаючи, коли людина безпорадна».

З клітки почувся писк. Здавалося, він йде звідкись здалеку. Щури билися, вони намагалися битися один з одним через перегородку. Вінстон також почув глибокий стогін відчаю. Він теж, здавалося, доносився звідкись ззовні, хоча він розумів, що це стогнав він сам.

О'Брайан підняв клітку і щось у ній натиснув. Пролунало різке клацання. Вінстон зробив відчайдушну спробу вирватися з крісла. Це було безнадійно, кожна частина його тіла, навіть голова, були нерухомо закріплені. О'Брайан підніс клітку ближче. Тепер вона була менш ніж у метрі від Вінстонового обличчя.

«Я натиснув на перший важіль», — сказав О'Брайан. «Думаю, ви вже зрозуміли як влаштована ця клітка. Маска надівається на обличчя, не залишаючи виходу. Коли я натискаю на ось цей другий важіль, дверцята клітки піднімаються. Ці голодні тварюки будуть вилітати з неї, як кулі. Ви коли-небудь бачили, як високо і далеко пацюк стрибає? Вони стрибнуть вам на обличчя і вгризуться прямо в нього. Іноді вони спочатку атакують очі. Іноді вони прогризають щоки і пожирають язик».

О'Брайан підніс клітку ще ближче. Ще трохи, і вона буде торкатися обличчя Вінстона. Почулася низка пронизливих вересків та писків, які, здавалося, пролунали в повітрі над його головою. Але він люто боровся зі своєю панікою. Думати, думати, навіть якщо залишилася частка секунди — думати було єдиною надією. Раптово в його ніздрі вдарив огидний, затхлий запах тварин. Підступила нудота, і він майже втратив свідомість. Все стало чорним. На мить він і сам був божевільним, сам був твариною, що верещить. І все ж він вийшов з темряви, чіпляючись за ідею. Це був єдиний спосіб врятуватися. Він повинен поставити іншу людську істоту, тіло іншої людини між собою і щурами.

Маска наблизилася до його обличчя настільки, що крім неї він вже нічого не бачив. Металеві дверцята знаходились буквально за крок від його облисся. Щури явно розуміли, що зараз станеться. Один з них стрибав як скажений, а інший, такий старий і облізлий повелитель стічних канав, встав, упершись своїми рожевими лапами в прути клітки і відчайдушно вдихав запах своєї майбутньої здобичі. Вінстон бачив вуса і жовті гострі зуби. Його знову охопила страшна паніка. Він був сліпий, безпорадний, він ні про що не міг думати.

«Це було популярне покарання в Китайській Імперії», — як завжди повчально сказав О'Брайан.

Маска вже закривала його обличчя. Холодний метал торкнувся його щоки. А потім… Ні, це було не те щоб полегшення, лише надія, крихітний промінчик надії. Занадто пізно, можливо, вже занадто пізно, але він раптом зрозумів, що в усьому світі є лише одна людина, на яку він може перекинути своє покарання — одне тіло, яке він може поставити між собою та щурами. Він відчайдушно кричав, знову і знову.

«Візьміть Джулію! Візьміть Джулію! Не мене! Її! Робіть з нею, що хочете, мені все одно! Нехай вони розірвуть їй обличчя, нехай обгризуть до кісток. Тільки не мене! Джулію! Не мене!»

Він падав кудись назад, у величезну прірву, подалі від щурів. Він все ще був прив'язаний до стільця, але падав через підлогу, крізь стіни будівлі, крізь землю, через океани, через атмосферу, у космос, у простір між зірками — все далі і далі від щурів. Він знаходився на відстані світлових років від О'Брайана, але той все ще стояв поруч з ним. На щоці він все ще відчував холодний дотик металу. Але крізь темряву, яка оточувала його з усіх сторін, він раптом почув ще одне металеве клацання. Він зрозумів, що дверцята клітки клацнули, але не відчинилися.

### Розділ 6

У кафе «Каштан» майже не було відвідувачів. Косий промінь сонця, який пробивався через вікно, падав на брудні стільниці. Годинник показував рівно п'ятнадцять нуль-нуль — безлюдна година, час затишшя. З телеекранів лунала тиха музика.

Вінстон сидів у своєму звичному кутку, дивлячись у порожню склянку. Час від часу він поглядав на величезне обличчя, яке дивилося на нього з протилежної стіни. «СТАРШИЙ БРАТ СПОСТЕРІГАЄ ЗА ТОБОЮ» свідчив напис під портретом. Офіціант сам підійшов і наповнив склянку Вінстона джином «Перемога», додавши до нього кілька крапель з іншої пляшки — сахарин розбавлений з настойкою гвоздикою. Це був фірмовий напій закладу.

Вінстон слухав телеекран. Зараз він транслював лише музику, але завжди була ймовірність, що у будь-який момент може з'явитися спеціальний випуск новин від Міністерства миру. Новини з африканського фронту були вкрай тривожними. Вінстон з кожним днем все більше турбувався про хід війни. Євразійська армія (Океанія воювала з Євразією: Океанія завжди воювала з Євразією) просувалася на південь з жахливою швидкістю. В обідньому фронтовому зведенні не згадувався жодний конкретний регіон, але було ймовірно, що гирло річки Конго вже стало полем битви. Браззавіль і Леопольдвіль теж опинилися у небезпеці. Не потрібно було дивитися на карту, щоб зрозуміти, що це означає. Йшлося не лише про втрату Центральної Африки: вперше за всю війну під загрозою опинилася сама територія Океанії.

У Вінстоні спалахнуло якесь сильне почуття, не зовсім страх, швидше якесь незрозуміле збудження, а потім знову зникло. Він вже не думав про війну. Зараз він ніколи не міг зосередитися на чомусь більше, ніж на кілька секунд. Він взяв свою склянку і випив все до дна. Як завжди, джин змушував його здригатися і викликав відрижку. Смак був жахливий. Гвоздика і сахарин, які самі по собі і так доволі огидні на смак, все одно не перебивали неприємний маслянистий запах. І найгірше було те, що запах джина, який супроводжував його і вдень, і вночі, нерозривно змішувався у його свідомості з запахом тих…

Він ніколи не називав їх, навіть подумки, і, наскільки це було можливо, ніколи не уявляв їх собі. Вони були чимось, що він не до кінця усвідомлював, чимось, що метушилося перед його обличчям, чий запах бив йому в ніздрі. Джин досяг шлунка, і Вінстон відригнув, вип'ятивши свої червоні роздуті губи. З тих пір як його випустили, він значно погладшав, і на обличчі з'явився колишній рум'янець, навіть став ще яскравішим. Його обличчя теж стало товщим, шкіра на носі і щоках стала жорсткою і червоною, і навіть лисина стала якоюсь яскраво рожевою. Офіціант, хоча його знову ніхто не кликав, приніс шахову дошку і свіжий випуск «Таймс», розкривши його на сторінці з шаховим завданням. Потім, побачивши, що склянка Вінстона порожня, він приніс пляшку з джином і долив ще. Не було потреби нікого кликати і про щось просити, вони чудово знали його звички. Шахова дошка завжди чекала на його, а його стіл у кутку завжди був порожній. Навіть коли в кафе було людно, туди ніхто не сідав, бо ніхто не хотів бути поміченим занадто близько до нього. Вінстону навіть не потрібно було напружуватися і стежити за тим, скільки порцій джину він випив. Час від часу йому давали засмальцьований клаптик паперу, який, як йому говорили, був рахунком. Хоча Вінстон навіть підозрював, що з нього завжди беруть менше, ніж слід. А якби навіть брали і більше, це теж не мало б ніякого значення. Зараз він завжди був при грошах. У нього була робота (де, втім, він нічого не робив, а просто сидів), платили там більше, ніж на його старій роботі.

Музика на телеекрані припинилася, і пролунав голос. Вінстон підняв голову, щоб прислухатися. Однак ніяких звісток з фронту не було. Це було всього лише коротке повідомлення від Міністерства достатку. Виявилося, що в попередньому кварталі квота на виготовлення шнурків по Десятому трирічному плану була перевиконана на 98 %.

Він поглянув на шахову задачу і розставив фігури на дошці. Це був непростий фінал з двома кіньми. «Білі ходять, мат в два ходи». Вінстон глянув на портрет Старшого Брата. «Білі завжди ставлять мат, заганяють у кут», — подумав він з якимось примарним символізмом. Так вже влаштований світ, винятків не буває. У жодній шаховій задачі з самого початку часів чорні не вигравали. Хіба це не символізує вічну, незмінну перемогу Добра над Злом? Величезне обличчя дивилося на нього, сповнене спокійної сили. Білі завжди перемагають.

Голос з телеекрану на мить замовк, а потім додав іншим, набагато серйознішим тоном: «Увага! Увага! Увага! О п'ятнадцятій тридцять пролунає важливе оголошення. П'ятнадцять тридцять! Це дуже важлива новина. Постарайтеся не пропустити її. П'ятнадцять тридцять!» Знову заграла музика.

Серце Вінстона забилося швидше. Це будуть фронтові зведення, і, як підказував йому інстинкт, новини будуть погані. Протягом усього дня думка про нищівну поразку в Африці періодично крутилася у нього в голові. Здавалося, він буквально бачив, як євразійська армія перетинає непорушний до цього кордон і розповзається по периметру Африки, як колона мурах. Невже ніяк не можна було обійти їх з флангів, перехитрити? Перед його очима чітко виникли обриси західноафриканського узбережжя. Він підняв білого коня і перемістив його по дошці. Ось, це підходяще місце. Він бачив, як чорні орди мчать на південь, і в той же час він бачив, як таємно збирається інша сила і раптово розбиває їх у тилу, перерізаючи їм зв'язок на суші і на морі. Він відчував, що бажаючи цього, він наче закликає цю силу, робить можливим цей вирішальний маневр. Але діяти потрібно без зволікання. Якщо ворог отримає контроль над усією Африкою, якщо розмістить свої аеродроми і бази підводних човнів на мисі Доброї Надії, це розділить Океанію на дві частини. Це може означати що завгодно: поразку, розпад, переділ світу, падіння Партії! Він глибоко зітхнув. Надзвичайна суміш почуттів. Але це була не зовсім суміш, скоріше, це були послідовні шари почуттів, але не можна було сказати напевно, який з них був вище, а який нижче. Це була боротьба всередині нього.

Спазм пройшов. Він поставив білого коня на місце, але поки йому ніяк не вдавалося зосередитися на серйозній шаховій задачі. Його думки знову заплуталися. Майже несвідомо він провів пальцем по пилюці на брудній стільниці, написавши:

2 + 2 = 5

«Вони не можуть проникнути до нас всередину», — говорила вона. Але насправді вони можуть. «Те, що з вами тут відбувається, залишиться з вами назавжди», — говорив О'Брайан. Саме він мав рацію, а не вона. Були речі, власне, твої власні вчинки, від яких ти вже ніколи не зможеш оговтатися. Щось померло всередині тебе, перегоріло, точніше було випалене.

Він її бачив, навіть говорив з нею. Тепер це було безпечно, нічим не загрожувало. Він ніби інстинктивно знав, що його справами вже ніхто не цікавиться. Вони навіть могли б домовитися про нову зустріч, якби хтось із них захотів цього. Насправді вони зустрілися випадково. Це було в парку, в мерзенний холодний березневий день, коли земля була як твердою, як камінь, і вся трава здавалася мертвою, ніде не було ні бутона, ні квіточки, крім кількох крокусів, які пробилися крізь брудну траву, щоб бути розірваними вітром. Він кудись квапливо йшов, руки його змерзли, а очі сльозилися на вітру, коли раптом він побачив її метрах у десяти від себе. Він одразу помітив, що вона якось змінилася, але не міг зрозуміти, в чому саме полягала ця зміна. Вони пройшли повз один одного, навіть не подавши вигляду, але потім він повернув і наздогнав її, хоча і неохоче. Він знав, що небезпеки немає, він вже нікому не був цікавий. Вона не заговорила з ним. Вона звернула на газон, немов намагаючись позбутися його, але потім, мабуть, змирилася з тим, що він йде поруч. Незабаром вони опинилися серед похилених голих кущів, які не ховали їх ні від вітру, ні від сторонніх цікавих очей. Вони зупинилися. Було страшенно холодно. Вітер свистів у гілках і тріпав самотні брудні крокуси. Він обійняв її за талію.

Телеекранів тут не було, але напевно були приховані мікрофони. До того ж їх було добре видно. Але це не мало значення, нічого вже не мало значення. Вони могли б лягти на землю і зробити це, якби захотіли. Його плоть застигла від жаху при цій думці. Вона ніяк не відреагувала на його руку на своїй талії, вона навіть не намагалася вивільнитися. Тепер він знав, що в ній змінилося. Її обличчя набуло жовтуватого відтінку, стало якимось нездорово блідим, а на лобі і скроні був довгий шрам, частково прихований пасмом волоссям. Але навіть не в цьому була справа, а в тому, що її талія стала товщою і якоюсь неприродно твердою. Він згадав, як одного разу після вибуху балістичної ракети допомагав витягати труп з руїн, і був вражений не лише неймовірною вагою мертвого тіла, але і його жорсткістю, і ще тим, що його якось незручно було тримати, немов воно було скам'янілим. Її тіло здавалося саме таким. Він подумав, що і шкіра у неї, напевно, вже геть не така м'яка та ніжна, як колись.

Він не намагався її поцілувати, і вони не розмовляли. Коли вони йшли назад по траві, вона вперше подивилася прямо на нього. Це був всього лише швидкоплинний погляд, але він був сповнений презирства і неприязні. Він подумав, чи викликана ця неприязнь лише їх минулим або також його набряклим обличчям і червоними від вітру очима. Вони сіли поруч на два залізних стільця, але не дуже близько один до одного. Він зрозумів, що вона зараз щось скаже. Вона зрушила свій незграбний черевик на кілька сантиметрів і навмисно розчавила гілочку. Він зауважив про себе, що її ноги теж потовстішали.

«Я зрадила тебе», — відверто сказала вона.

«А я зрадив тебе», — сказав він.

Вона кинула на нього ще один швидкий погляд неприязні.

«Іноді, — сказала вона, — вони погрожують тобі чимось таким, що ти не в силах витримати, навіть не можеш думати про це». А потім ти говориш: «Не робіть цього зі мною, зробіть це з ким-небудь іншим, зробіть це з тим-то і тим-то». І, можливо, потім ти будеш запевняти себе, що це був всього лише хитрий маневр і що ти просто сказав це, щоб змусити їх зупинитися і що насправді ти не це мав на увазі. Але це не правда. У той момент, коли це відбувається, ти маєш на увазі саме це. Ти думаєш, що немає іншого способу врятувати себе, і ти цілком готовий врятуватися таким чином. Ти хочеш, щоб це сталося з іншою людиною. Тобі наплювати, що ця людина буде страждати. Все, що тебе хвилює, це тільки ти сам».

«Все, що тебе хвилює, це ти сам», — повторив він.

«І після цього твої почуття до цієї людини вже не такі, якими були раніше».

«Так, — сказав він, — ти більше не відчуваєш те саме, що колись».

Більше сказати було нічого. Вітер тріпав їх тонкі комбінезони. Пауза затягнулася, і стало якось ніяково. До того ж було дуже холодно, щоб ось так нерухомо сидіти на місці. Вона сказала, що спізнюється на свій поїзд, і встала, щоб піти.

«Треба буде якось ще зустрітися», — сказав він.

«Так, — сказала вона, — треба буде».

Він нерішуче пішов за нею, тримаючись на півкроку позаду. Більше вони не розмовляли. Вона не намагалася позбутися його, але йшла досить швидко, щоб він не міг з нею порівнятися. Він вирішив, що проведе її до станції метро, але раптово цей процес блукання по холоду здався йому безглуздим і нестерпним. Його переповнювало бажання не стільки піти від Джулії, скільки повернутися до кафе «Каштан», яке ще ніколи не здавалося йому таким привабливим і затишним, як у цей момент. Він з ностальгією подумав про столик у кутку, газету, шахівницю і нескінченний запас джину. А головне, там було тепло. Вже наступної миті він (не те, щоб навмисно, але і не зовсім випадково) дозволив невеликій групі людей вклинитися між ними. Він зробив нерішучу спробу наздогнати її, а потім сповільнив крок, повернувся і пішов у протилежному напрямку. Пройшовши п'ятдесят метрів, він озирнувся. Людей на вулиці було не багато, але він уже не міг розрізнити Джулію у загальній масі. Будь-яка з десятка квапливих фігур могла бути нею. Він уже не міг впізнати ззаду її роздуте, заклякле тіло.

«Коли це відбувається, — сказала вона, — ти маєш на увазі саме це». Він мав на увазі саме це. Він не просто сказав це, він хотів цього. Він хотів, щоб це зробили з нею, а не з ним…

У музиці, яка лунала з телеекрану, щось змінилося. У ній з'явився якийсь глузливий тон — та сама «жовта нота». А потім — можливо, це не відбувалося насправді, можливо, це був лише спогад, який замаскувався під звук — заспівав голос:

Під старим густим каштаном
Зрадив я, і зрадив ти…

На очі навернулися сльози. Офіціант, який проходив повз, помітив, що його склянка порожня, і повернувся з пляшкою джина.

Вінстон взяв склянку і понюхав її. З кожним наступним ковтком смак ставав ще гіршим. Але відтепер це була його стихія. Це було його життя, його смерть і його відродження. Джин валив його з ніг щоночі, і він же оживляв його щоранку. Прокидаючись вранці — хоча тепер він рідко вставав з ліжка раніше одинадцятої години — зі важкими набряклими повіками, пересохлим ротом і таким болем у спині, немов йому зламали хребет, він не міг навіть встати, якщо поруч з ліжком не стояла пляшка джину і чашка, завчасно підготовлені ним ще з вечора. Першу половину дня він зі скляними очима просиджував перед пляшкою, прислухаючись до телеекрану. З п'ятнадцятої години і до закриття він був постійним гостем кафе «Каштан». Нікого вже не хвилювало, що він робив, будильник не будив його на ранкову зарядку, телеекран не давав вказівок. Іноді, можливо, два рази на тиждень, він приходив у брудну, обшарпану контору у Міністерстві правди і виконував невелику роботу, якщо це взагалі можна було назвати роботою. Його направили працювати у підкомітеті підкомітету, який виріс з одного з незліченних комітетів, які займалися незначною поточною рутиною, яка виникає паралельно з підготовкою одинадцятого видання Словника новомови. Вони готували так званий проміжний звіт, але Вінстон так і не зрозумів, про що саме вони мають звітувати. Це було якось пов'язано з питаннями про те, чи слід поміщати коми у дужки або за їх межами. З ним працювало ще чотири чоловіки, і всі вони були схожі на нього самого. Бували дні, коли вони збиралися, а потім знову швидко розходилися, відверто зізнаючись один одному, що робити їм тут нічого. Але були й інші дні, коли вони майже з ентузіазмом бралися за роботу, влаштовували дискусії, робили вигляд бурхливої діяльності, складаючи якісь протоколи і довгі меморандуми, які так ніколи і не доводили до кінця. Вони запекло вели безглузді суперечки, чіплялися до дефініцій, відволікалися на якісь абсолютно недоречні теми, навіть погрожували звернутися до вищого керівництва. А потім раптово весь їхній ентузіазм розсіювався, і вони сідали за стіл, дивлячись один на одного згаслими очима, наче примари, які зникають при перших променях сонця.

На мить телеекран замовк. Вінстон знову підняв голову. Новини з фронту! Але ні, це просто змінилася мелодія. Перед його очима, як і раніше стояла карта Африки. Рух армій був позначений схематично — чорна стрілка люто дивиться вниз у напрямку півдня, а біла розміщена горизонтально і дивиться на схід, перетинаючи хвіст чорної. Ніби для впевненості він глянув на незворушне обличчя на плакаті. Чи можливо, що другої стрілки взагалі не існувало?

Його інтерес знову згас. Він випив ще ковток джину, підняв білого коня і зробив не впевнений хід. Шах. Але, очевидно, це був неправильний хід, тому що…

Недоречний спогад сплив у його голові. Він побачив освітлену свічками кімнату з величезним ліжком та білими покривалами, і себе, хлопчика дев'яти або десяти років, який сидить на підлозі, кидає гральний кубик і заливається сміхом. Його мати сиділа навпроти нього і теж сміялася.

Це було десь за місяць до її зникнення. Це був момент примирення, коли жахливий голод у його животі трохи відступав, і його колишня прихильність до матері тимчасово відроджувалася. Він добре пам'ятав той день. За вікном йщов проливний дощ, краплі голосно били у вікно і сповзали вниз, а світло в кімнаті було занадто тьмяним, щоб сісти і почитати якусь книгу. Нудьга двох дітей у темній тісній кімнатці стала нестерпною. Вінстон скиглив і марно вимагав їжі, він носився по кімнаті, діставав речі зі своїх місць та штовхав ногами стіни, поки сусіди за стінкою не починали люто стукати, а його молодша сестра постійно волала. Врешті-решт його мати не витримала: «А-ну поводься добре, і я куплю тобі іграшку. Гарну іграшку, тобі сподобається». А потім вона пішла під дощем до невеликої крамнички поблизу, яка все ще час від часу працювала, і повернулася з картонною коробкою — грою «Змійки-драбинки». Він і досі пам'ятав запах мокрого картону. Набір для гри виглядав доволі вбого — дошка з тріщинами, крихітні дерев'яні кубики, які були вирізані так нерівно, що не могли втриматися на одному боці і постійно переверталися. Вінстон похмуро і без інтересу подивився на подарунок. Але потім його мати запалила свічку, і вони сіли на підлогу грати. Незабаром він був сповнений азарту і кричав від сміху, коли кидав кубик, а потім то з надією підіймався вгору по драбинках, то знову скочувався вниз по змійках майже до самого старту. Вони зіграли вісім партій, кожен виграв по чотири. Його сестра, яка була ще дуже маленькою, щоб зрозуміти, як грати у цю гру, просто сиділа, притулившись до подушки, і сміялася, бо сміялися інші. Цілий день вони всі були щасливі, як колись у його ранньому дитинстві.

Він викинув цю картину з голови. Це був помилковий спогад. Іноді його турбували помилкові спогади. Головне чітко для себе з'ясувати, що було, а чого ніколи не відбувалося. Вінстон повернувся до шахівниці і знову підняв білого коня. Практично в ту саму мить він з гуркотом впустив його на дошку. Він здригнувся, наче в нього встромилася шпилька.

Повітря пронизав різкий металевий звук труби. Новини з фронту! Перемога! Коли зведенням передував такий звук, це завжди означало перемогу. По кафе немов пробіг електричний заряд. Навіть офіціанти відволіклися, щоб послухати новини.

У вухах все ще стояло відлуння. З телеекрану заговорив схвильований голос, але його майже заглушили шалені оплески з вулиці. Новини розлетілися, як за помахом чарівної палички. З тих обривків, які йому вдавалося розчути, він зрозумів, що все сталося саме так, як він і передбачав: величезна морська армада таємно зосередила свої сили і завдала раптового нищівного удару по тилу противника, біла стріла перерізала хвіст чорної. Фрагменти переможних фраз проривалися крізь шум: «Масштабний стратегічний маневр — ідеальна координація дій — повний розгром — півмільйона полонених — повна деморалізація противника — контроль над усією Африкою — здобути у найближчому майбутньому остаточну перемогу — найбільша Перемога в історії людства — перемога, перемога, перемога!»

Під столом Вінстон шалено тупав ногами. Він не зрушив з місця, навіть не поворухнувся, але подумки він біг, стрімко біг, він був у гущі натовпу зовні, у нього закладало вуха від власного внутрішнього крику. Він знову глянув на портрет Старшого Брата. Колос, що підкорив весь світ! Скала, об яку розбилися ворожі євразійські орди! Він подумав, що десять хвилин тому — так, всього десять хвилин — в його серці все ще панувало дводумство, коли він обмірковував, чи будуть новини з фронту про перемогу або про поразку. Загинула не просто євразійська армія! Багато що змінилося і в ньому самому з того першого дня у Міністерстві Любові, але остаточної необхідної цілющої зміни не відбулося у ньому до цього самого моменту.

Голос з телеекрану все ще продовжував розповідати про полонених, бої та різанину, але крики зовні трохи вщухли. Офіціанти повернулися до роботи. Один з них підійшов з пляшкою джину. Вінстон, який сидів в якійсь блаженній напівдрімоті, не звертав уваги на те, як наповнюється його склянка. Він більше не бігав і не аплодував. Він повернувся до Міністерства Любові — він повністю розкаявся, його душа була чистою, наче сльоза. Він сидів на лаві підсудних, він у всьому зізнався, він всіх здав. Він йшов по викладеному білою плиткою коридору, відчуваючи, немов він йде прямо на сонце, а за його спиною стояв озброєний охоронець. Довгоочікувана куля проникала у його мозок.

Він подивився на величезне обличчя. Йому знадобилося сорок років, щоб дізнатися, яка усмішка ховається під темними вусами. Навіщо була ця жорстока, непотрібна суперечка! Він — впертий, примхливий вигнанець, який відштовхнув любляче серце свого захисника! По його носу скотилися дві сльози, які, здавалося, теж пахли джином. Але все було добре, тепер все було добре, боротьба закінчилася. Він здобув перемогу над собою. Він любив Старшого Брата.